Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 15

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
родното събрание е длъжно „да обсъди“ пред­
ложението15 за произвеждане на референдум 
по даден въпрос, ако „подписката“, чрез която 
се прави това предложение16, отговаря на 
законовите изисквания (чл. 13, ал. 3), които 
не включват предварителна преценка дали 
предложението е съобразено с ограничения­
та, предвидени в чл. 9 (или произтичащи от 
самата Конституция). Смятам за несъмнено, 
че в този случай „обсъждането“ е относи­
телно свободно и може да включва преценка 
за целесъобразността на произвеждането на 
референдум с предлагания с подписката въп­
рос, респ. че Народното събрание може и по 
съображения за неуместност, ненавременност 
или друга целесъобразност да вземе решение, 
с което „мотивирано отхвърля предложението“ 
(чл. 13, ал. 7). То може и да вземе решение за 
произвеждане на референдум, като „редакти­
ра, без да променя смисъла на съдържащия 
се в предложението въпрос или въпроси, 
както и тяхната поредност“ (чл. 13, ал. 6). В 
този смисъл в случай на тясна гражданска 
инициатива Народното събрание е напълно 
свободно в преценката си дали да удовлетво­
ри или да отхвърли (мотивирано) искането 
за произвеждане на национален референдум.
В случай обаче на „широка инициати­
ва“ – предложение от поне 400 000 граждани 
с избирателни права – свободата на преценка 
на НС е изрично ограничена от разпоредбата 
на чл. 10, ал. 2 от ЗПУГ: „Народното събрание 
приема решение за произвеждане на нацио­
нален референдум, когато това е поискано 
от инициативен комитет с подписка, съдър­
жаща подписите на не по-малко от 400 000 
български граждани с избирателни права, и 
не противоречи на ограниченията по чл. 9, 
ал. 2, 3 и 4“.
Дори ако с Конституцията „суверенът се е 
самоограничил“, както се посочва в настоя­
щото решение на КС, според мен няма нито 
разпознаваема правна основа, нито демокра­
тична или друга логика правото му да поиска 
непосредствено осъществяване на държавната 
власт да е напълно ограничено от преценка 
по целесъобразност на …неговите представи­
тели (в НС). И обратно – ако с разпоредбата 
на чл. 10, ал. 2 от ЗПУГ законодателят се е 
самоограничил, смятам за вярно, че това про­
15 В Закона нелепо „подписката“ – очевидно се 
обсъжда не самата „подписка“ (тя се „проверява“ 
преди обсъждането), а предложението за референ­
дум, което е подкрепено с подписка.
16 Оставям настрана и недомислицата „национален 
референдум по чл. 10, ал. 1, т. 5 се организира чрез 
подписка от инициативен комитет…“ (чл. 12, ал. 1 
от ЗПУГ), несъмнено е, че чрез подписка рефе­
рендум не се „организира“, а само се предлага… 
изтича именно от духа и регулативния ефект 
на разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. второ 
от Конституцията, и не смятам за вярно, че 
от Конституцията произтича отсъствие (или 
пълна невъзможност за налагане) на каквото 
и да било задължение на парламента.
От една страна, без подобно разбиране 
(за задължение при „широка инициатива“) 
би останало без какъвто и да било смисъл 
прокараното в закона разграничение между 
подписка, подкрепена от поне 200 000, и под­
писка, подкрепена от поне 400 000 избиратели. 
Ако и в двата случая НС има пълна свобода 
да преценява по целесъобразност, защо изобщо 
е необходимо законодателно разграничение 
на двата случая?
От друга страна, редакцията на цитираната 
законова норма е напълно ясна: НС трябва 
(е длъжно) да приеме решение за произвеж­
дане на референдум, когато това е поискано 
от поне 400 000 граждани. И може да вземе 
решение, с което отхвърля поискано по този 
начин произвеждане на референдум само 
ако (установи, че) предложението не спазва 
ограниченията (самият закон говори именно 
за „ограничения“(!), чл. 10, ал. 2) по  чл. 9, 
ал. 2, 3 и 4 от ЗПУГ. Разбира се – и всяко 
друго ограничение, което произтича от самата 
Конституция (и не е необходимо това да се 
посочва изрично в закона, тъй като произтича 
от здравия разум на конституционната правова 
държава). Несъмнено тези ограничения (докато 
са действаща норма) трябва да бъдат спазени 
и от/в самото предложение – и именно това 
е овластено да провери Народното събрание.
По аргумент за обратното обаче, ако то не 
установи неспазване на което и да било от 
тези ограничения, е длъжно да вземе решение 
за произвеждане на национален референдум с 
предложения въпрос (и с резервата за възмож­
ност за преформулиране17 на въпроса (чл. 13, 
ал. 6 от ЗПУГ), макар в тази хипотеза и това 
да ми изглежда спорно по изложените нагоре 
съображения). Затова смятам, че при нали­
чие на предложение, подкрепено от 400 000 
граждани (валидни „подписи“), Народното 
събрание има ролята на „своеобразен посред­
ник“ (по израза, използван, макар и наистина 
в по-широк смисъл общо за ролята на НС по 
отношение на инициатива за референдум, в 
Решение № 9 на КС от 28.07.2016 г. по к.д. 
8/2016 г.). В този случай обаче не намирам 
за уместно да се говори за „обвързана компе­
тентност“. На въпроса за самите ограничения 
ще се върна по-нататък.
Изразявам и резерви относно потвърденото 
от КС разбиране, че „въпросът на референду­
ма не подлежи на самостоятелен контрол“ за 
17 В Закона нелепо „редактиране“…