Държавен вестник, бр. 59, 2023 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  59
цията – правото на гражданите на защита, 
тъй като заплащането на наложената глоба 
се третира като отказ от обжалване, макар и 
да е извършено под принуда, изразяваща се в 
неиздаване или задържане на свидетелството 
за управление на моторното превозно средство. 
Според омбудсмана ограничението на правото 
на гражданина, съдържащо се в оспорена-
та разпоредба, не е диференцирано спрямо 
тежестта на извършеното административно 
нарушение, за което е наложено наказанието 
глоба, поради което се затруднява преценката 
за пропорционалност. Освен изтъкнатите от 
вносителя права омбудсманът посочва като 
накърнено с атакуваната разпоредба и правото 
на гражданите свободно да избират своята 
професия и място на работа (чл. 48, ал. 3 от 
Конституцията) в случаите, когато избраната 
професия е пряко свързана с управлението 
на моторно превозно средство.
В становището, предложено от министъра 
на транспорта и съобщенията, не е застъпена 
ясна позиция относно конституционосъобраз-
ността на атакуваната норма, респ. основател-
ността на искането. Министърът е отбелязал 
сходството с предмета на к.д. № 11/2020 г., по 
което Конституционният съд е постановил ре-
шение, обявявайки за противоконституционни 
разпоредби от ЗДвП, с които „по аналогичен 
начин се засягат права и законни интереси 
на граждани“. В становището е изтъкнато, 
че ограничението, предвидено в чл. 159, 
ал. 2 ЗДвП, „по косвен начин допринася за 
подобряване на пътната безопасност, тъй 
като целта на административното наказание, 
респ. на събирането на наложените глоби, е 
да предупреди и превъзпита нарушителя към 
спазване на установения правен ред“.
Съюзът на българските автомобилисти 
(СБА) изразява пълна подкрепа на искането на 
вносителя и съдържащите се в него аргументи 
за установяване на противоконституцион-
ност. СБА приема, че е налице неправомерно 
използване на държавна принуда с цел събира-
не на незаплатените глоби и това представлява 
отклонение от установения законов ред за 
събиране на дължимите глоби. В становището 
се сочи, че „липсата на ефективен метод за 
събиране на незаплатените от водачите глоби 
не следва да бъде основание за ограничаване 
на правата им и неоснователното им лиша-
ване от административни услуги“. Според 
СБА „отказът да бъде издадено свидетелство 
за правоуправление може да наруши правото 
на гражданите на свободно придвижване, 
тъй като в съвременния свят придвижването 
със собствено моторно превозно средство е 
основен способ за движение“.
Несъгласие с направеното искане е изра-
зено единствено от министъра на вътрешните 
работи. Министърът обосновава отсъствие на 
противоречие на атакуваната разпоредба с 
Основния закон с довода, че притежаването 
на свидетелство за управление на моторно 
превозно средство не съставлява основно 
право на гражданите, поради което Кон-
ституционният съд не може да прави пре-
ценка за пропорционалността на неговото 
ограничаване. В становището се отхвърля 
твърдението за нарушаване на правото на 
свободно придвижване на територията на 
страната и напускане на нейните предели с 
аргумента, че има достатъчно алтернативни 
средства за упражняване на това право без 
необходимост от управление на моторно 
превозно средство. Министърът застъпва 
тезата, че притежаването на свидетелство 
за управление не е систематично свързано 
с правото на собственост върху моторното 
превозно средство, поради което не е налице 
противоречие на разпоредбата на чл. 159, 
ал. 2 ЗДвП с чл. 17 от Основния закон. Ми-
нистърът на вътрешните работи оправдава 
налагането на предвидената в чл. 159, ал. 2 
ЗДвП рестрикция като част от реализира-
нето на административнонаказателната от-
говорност на лицата и като способ, от една 
страна, да се осигури изпълнение на нало-
женото административно наказание глоба, а 
от друга – да се въздейства възпитателно и 
предупредително върху нарушителя и върху 
останалите членове на обществото.
Конституционният съд, като обсъди доводи-
те в искането, постъпилите по делото писмени 
становища, както и относимата правна уредба, 
за да се произнесе, взе предвид следното:
Вносителят се позовава на противокон-
ституционност на чл. 159, ал. 2 от Закона за 
движението по пътищата с акцент, поставен 
върху посочените в искането основания – за 
нарушаване на принципа на правовата дър-
жава, за засягане упражняването на правото 
на собственост и ограничаване на правото на 
свободно движение на гражданите в страната. 
Предмет на преценка за конституционо-
съобразност е разпоредбата на чл. 159, ал. 2 
от Закона за движението по пътищата, която 
гласи следното: „Не се издава свидетелство 
за управление на моторно превозно средство 
или негов дубликат, както и отнето свиде-
телство не се връща до заплащане изцяло на 
дължимите глоби.“ Разпоредбата е приета 
през 2007 г. и е част от глава четвърта с на-
именование „Правоспособност на водачите 
на пътни транспортни средства“. В мотивите 
към законопроекта за изменение и допълнение 
на ЗДвП с вносител Министерския съвет е 
посочено, че предложените изменения „целят 
повишаване събираемостта на наложените 
глоби. Предвидена е възможност за лишаване 
от правоуправление на водачи при неплащане 
на глобата в определен срок.“ Изменението 
и допълнението в чл. 159 ЗДвП е извършено 
заедно с изменението в чл. 171, ал. 1, буква 
„д“ ЗДвП, с който е въведена и принудителна 
административна мярка – временно отнемане