Държавен вестник, бр. 62, 2003 г., стр. 5

Б Р О Й  62
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
т. 12); чл. 27, ал. 1, т. 7 (относно хипотезите на
т. 1.4, 2.10, 3.6 и 4.6 от приложението към чл. 27,
ал. 2) от Закона за Комисията за финансов над-
зор (ЗКФН) и § 11, т. 14 от преходните и заклю-
чителните разпоредби на същия закон (относ-
но създадените нови разпоредби на чл. 112, ал. 4
и чл. 114, ал. 1 от Закона за допълнителното доб-
роволно пенсионно осигуряване) на Закона за
Комисията за финансов надзор (ДВ, бр. 8 от
2003 г.). Същевременно се иска от съда да уста-
нови несъответствие с чл. 6 от Европейската
конвенция за защита правата на човека и ос-
новните свободи (ЕКЗПЧОС) и с чл. 1 от До-
пълнителния протокол към конвенцията на
посочените разпоредби, с изключение на чл. 27,
ал. 1, т. 7 ЗКФН.
Поддържа се от искателите, че предвидена-
та от закона необжалваемост по съдебен ред на
редицата индивидуални административни ак-
тове, издавани от Комисията за финансов над-
зор (комисията) или нейните органи, е проти-
воконституционна, тъй като противоречи на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията. Посочва се като
несъобразена с конституционните основания
за заплащане на данъци и такси и с идеята за
правова държава законовата разпоредба, пред-
виждаща събиране на такси за осъществяване
на финансов контрол. Изтъкват се и съобра-
жения за несъответствие на разпоредбите от
закона, които предвиждат необжалваемост, с
чл. 6, т. 1 ЕКЗПЧОС и с чл. 1 от Допълнител-
ния протокол към нея.
С определение от 15 април 2003 г. съдът е до-
пуснал за разглеждане по същество искането и е
конституирал като заинтересовани страни: На-
родното събрание, Министерския съвет, минис-
търа на финансите, главния прокурор, Върхов-
ния административен съд, Комисията за финан-
сов надзор, Националната здравноосигурителна
каса, Асоциацията на българските застрахова-
тели и Националния осигурителен институт.
На страните е даден 14-дневен срок за пред-
ставяне на писмени становища.
В изпълнение на предоставената им възмож-
ност становища по искането са представили
Народното събрание чрез Комисията по бю-
джет и финанси, Министерският съвет, минис-
търът на финансите, Комисията за финансов
надзор. Те поддържат, че искането за обявява-
не на посочените норми за противоконститу-
ционни и за несъответстващи с международни
договори—чл. 6 ЕКЗПЧОС и чл. 1 от Допъл-
нителния протокол към нея, е изцяло неосно-
вателно. Становища са представили и Върхов-
ният административен съд и Асоциацията на
българските застрахователи, които поддържат
изцяло искането.
За да се произнесе по искането, Конституци-
онният съд взе предвид следното:
I. По искането за установяване на противо-
конституционност
Основната част от атакуваните като проти-
воконституционни разпоредби изключват заб-
раната за обжалване пред Върховния админис-
тративен съд (ВАС) на някои индивидуални
административни актове, издавани от комиси-
ята и нейните органи. Това са следните актове:
1) решенията на комисията, с които се отказ-
ва издаването на разрешение (лицензия) за из-
вършване на дейност като застраховател, здрав-
но осигурително дружество, инвестиционно дру-
жество, управляващо дружество, инвестиционен
посредник или дружество за допълнително со-
циално осигуряване—чл. 13, ал. 3, т. 1;
2) решенията на комисията за отнемане на
разрешение (лицензия) за извършване на дей-
ност като лице по т. 1—чл. 13, ал. 3, т. 2;
3) отказите на комисията да се даде разре-
шение за преобразуване на лице по т. 1—чл. 13,
ал. 3, т. 3;
4) решенията на комисията, с които разпорежда
писмено освобождаването на едно или повече
лица, оправомощени да управляват и представ-
ляват поднадзорно лице—чл. 13, ал. 3, т. 4;
5) решенията на комисията и нейните орга-
ни, с които се налагат принудителни админис-
тративни мерки спрямо надзорните лица—
чл. 15, ал. 4, т. 1; чл. 16, ал. 4 по отношение на
актовете по ал. 1, т. 15; чл. 17, ал. 4 по отноше-
ние на актовете по ал. 1, т. 12; § 11, т. 14 от пре-
ходните и заключителните разпоредби, с който
се създава новата разпоредба на чл. 114, ал. 1 на
Закона за допълнително доброволно пенсион-
но осигуряване.
Вносителите на искането изтъкват, че с ата-
куваните законови разпоредби грубо е наруше-
но неотменимото конституционно право на
съдебно обжалване, което е съществен елемент
от съдържанието на правовата държава. Под-
държа се, че с изключването на тези актове от
съдебен контрол могат да бъдат засегнати кон-
ституционни права, като правото на собстве-
ност, правото на еднакви правни условия за
стопанска дейност и др.
Конституционният съд неколкократно в свои
решения е имал възможността да изясни, че
прогласеното от чл. 120, ал. 2 от Конституция-
та право на обжалване на всички администра-
тивни актове от граждани и организации, по
силата на същата разпоредба (in fine), може да
бъде изключено със закон за изрично посочени
административни актове. Подчертавано е съ-
щевременно многократно, че това е само из-
ключение от основното правило за обжалване
на всички административни актове и следва да
се прилага ограничително—само когато са на-
лице достатъчно сериозни и основателни при-
чини. Такава е и защитата на особено важни
интереси на гражданите и обществото, но при
спазване на основните права на личността и кон-
ституционните принципи на правовата държава.
Необходимостта от спазването на тези пред-
поставки обуславя и компетентността на Кон-
ституционния съд да преценява във всеки кон-
кретен случай доколко законодателната целе-
съобразност се упражнява в конституционно
определените граници. Извършвайки тази пре-
ценка по повод сезирането му с конкретното
искане, съдът приема: