Държавен вестник, бр. 26, 2021 г., стр. 3

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
Министърът на вътрешните работи поддър-
жа, че с оспорените разпоредби не се ограни-
чава упражняването на конституционни права 
на гражданите, а се цели превъзпитаване на 
нарушителите и възпитателно и предупреди-
телно въздействие върху останалите граждани. 
Получено е и становище на Върховния 
административен съд, което изцяло подкрепя 
искането на омбудсмана. 
По делото е постъпило становище, изпрате-
но от председателя на Върховния касационен 
съд, което не е обсъдено и прието от плену-
ма на Върховния касационен съд. В него се 
споделят и допълват доводите в искането на 
омбудсмана за противоконституционност на 
оспорените разпоредби. 
Останалите конституирани заинтересува-
ни институции не са представили писмени 
становища по делото.
Съдът, като обсъди доводите в искането и 
постъпилите по делото писмени становища, 
за да се произнесе, взе предвид следното:
Предмет на конституционното дело са 
разпоредбите на чл. 171, т. 1, буква „д“ и т. 2, 
буква „к“ ЗДвП. Оспорените разпоредби се 
намират в глава шеста „Принудителни адми-
нистративни мерки“ от ЗДвП.
Разпоредбата на чл. 171, т. 1, буква „д“ 
ЗДвП предвижда прилагане на принудителна 
административна мярка – временно отнемане 
на свидетелството за управление на моторно 
превозно средство на водач, който управля-
ва моторно превозно средство с наложено 
наказание глоба, незаплатена в срока за 
доброволно заплащане – до заплащане на 
дължимата глоба. 
Разпоредбата на чл. 171, т. 2, буква „к“ 
ЗДвП предвижда прилагане на принудителна 
административна мярка – временно спиране 
от движение на пътно превозно средство на 
собственик, който управлява моторно пре-
возно средство с наложено наказание глоба, 
незаплатена в срока за доброволно заплаща-
не – до заплащане на дължимата глоба. 
Декларираните в чл. 171 ЗДвП от законо-
дателя цели, които преследва прилагането на 
предвидените принудителни административни 
мерки, са „осигуряване на безопасността на 
движението по пътищата“ и „преустановяване 
на административните нарушения“. Предвид 
това, че разпоредбата е част от корпуса на 
ЗДвП, преустановителният ефект на мерки-
те следва да се отнася до административни 
нарушения по този закон.
Предвидените в чл. 171, т. 1, буква „д“ и 
т. 2, буква „к“ ЗДвП временно отнемане на 
свидетелството за управление на моторно пре-
возно средство на водач и временно спиране 
от движение на пътно превозно средство на 
собственик всъщност не представляват прину-
дителни административни мерки по смисъла 
на чл. 22 от Закона за административните 
нарушения и наказания (ЗАНН) (обн., ДВ, 
бр. 92 от 28.11.1969 г.; посл. изм. и доп., бр. 109 
от 22.12.2020 г.), защото не могат да постиг-
нат целите на тези мерки. Принудителната 
административна мярка е предвидена в закона 
административна принуда за предотвратяване 
или преустановяване на административните 
нарушения, както и за предотвратяване или 
отстраняване на вредните последици от тях. 
Тя защитава определена правна норма чрез 
привеждането в съответствие с диспозицията 
є на поведението на конкретен правен субект, 
за който има непосредствена опасност да се 
отклони, отклонява се или се е отклонил от 
предписаното (Решение № 10 от 2018 г. по 
к.д. № 4/2017 г.).
Конституционният съд намира, като ана-
лизира оспорените разпоредби, че истинската 
цел на оспорените разпоредби не е формално 
посочената в ЗДвП – осигуряване на безопас-
ността на движението по пътищата, а по-лес-
ното събиране на вземанията от глоби. Така 
прочетени, въпросните разпоредби придобиват 
характер на санкция за несъществуващо ад-
министративно нарушение.
С оглед легалната дефиниция на „админи-
стративно нарушение“ в чл. 6 ЗАНН не всяко 
неизпълнение на задължение съставлява ад-
министративно нарушение. Неизпълнението 
на определено задължение ще има характер 
на административно нарушение, когато не 
е изпълнено законоустановено задължение, 
което произтича пряко и непосредствено от 
разпоредбата на нормативния акт и което е 
изрично обявено за наказуемо. 
В разпоредбата на чл. 190, ал. 3 ЗДвП е 
предвидено, че наложеното наказание глоба 
се заплаща в едномесечен срок от влизане-
то в сила на наказателното постановление, 
електронния фиш или съдебното решение 
или определение на съда при обжалване. Тази 
разпоредба определя срока, в който лицето 
разполага с възможност доброволно да плати 
наложената му глоба, но не предвижда нака-
зание за неспазване на този срок. Предоста-
веният от закона срок се отнася единствено 
за доброволно плащане. След изтичане на 
едномесечния срок, ако лицето не е платило 
глобата, може да се пристъпи към принудител-
но събиране на публичното вземане, в което 
длъжникът разполага с права и средства за 
защита, уредени в приложимия процесуален 
закон. С оспорените разпоредби на практика