Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 5

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
Съдиите, прокурорите и следователите имат 
особен служебен статус, поради което e специ-
фичен и характерът на правоотношенията им, 
по силата на които те изпълняват функциите 
си (наричани по-долу правоотношенията). По 
този въпрос теорията и съдебната практика 
приемат, че правоотношенията не са трудови 
по смисъла на Кодекса на труда, защото съз-
даването и прекратяването им се извършва 
с индивидуални административни актове на 
съответната колегия на Висшия съдебен съвет, 
за разлика от трудовите правоотношения, кои-
то са такива на частното право и съществуват 
между равнопоставени страни. Разглежданите 
правоотношения не са и служебни по смисъла 
на Закона за държавния служител, независимо 
че и двете са властнически правоотношения 
при упражняване съответно на съдебната и 
на изпълнителната власт.
Правоотношенията на съдии, прокурори 
и следователи са самостоятелен вид адми-
нистративни правоотношения по изпълнение 
на платена държавна служба в изпълнение на 
функциите им при осъществяване на съдебната 
власт като отделен вид държавна власт. Неза-
висимо от спецификите на правоотношенията 
съдиите, прокурорите и следователите полагат 
труд в изпълнение на възложените им функ-
ции, изпълняват законовите си задължения и 
получават възнаграждение, ползват различни 
видове отпуски, подлежат на командироване 
и пр., поради което в чл. 229 ЗСВ изрично е 
уредено субсидиарното прилагане на Кодекса 
на труда за неуредените в този раздел на Закона 
за съдебната власт въпроси. Следователно по 
отношение на тях са приложими принципите 
и разпоредбите на международните актове и 
на вътрешното ни законодателство, свързани 
с правото на труд и неговата защита.
Основанията за освобождаване от длъж-
ност на съдии, прокурори и следователи са 
изчерпателно уредени на конституционно 
ниво в чл. 129, ал. 3 и те са: навършване на 
65-годишна възраст; подаване на оставка; 
влизане в сила на присъда, с която е на-
ложено наказание лишаване от свобода за 
умишлено престъпление; трайна фактическа 
невъзможност да изпълняват задълженията 
си повече от една година; тежко нарушение 
или системно неизпълнение на служебните 
задължения, както и действия, които накърня-
ват престижа на съдебната власт (последното 
основание е ново от 2003 г.). Конституцион-
ният законодател максимално е ограничил 
основанията за прекратяване на правоотно-
шенията на несменяемите съдии, прокурори 
и следователи и оспорената разпоредба нео-
правдано противоконституционно ограничава 
установеното в изключително техен интерес 
основание – подаване на оставка. Основният 
закон не придава по-голяма тежест или пред-
почитание на някое от основанията спрямо 
други и не предпоставя настъпването им от 
други факти или основания. 
Подаването на оставка е конституционно 
установено субективно преобразуващо право 
на съдия, прокурор или следовател с едно-
странно изрично волеизявление да прекрати 
правоотношението си, като упражняването му 
зависи единствено от неговата свободна воля 
и не е необходимо да се мотивира. Както вече 
се е произнесъл Конституционният съд в Реше-
ние № 14 от 18.12.2013 г. по к. д. № 13/2013 г., 
оставката е едностранно волеизявление, чи-
ито мотиви са без значение и затова не са 
задължителен елемент, отправена е до съот-
ветния адресат и трябва да бъде приета, като 
същественото е проявеното по своя воля ясно 
желание на подалия оставка. Тя е механизъм 
за доброволно прекратяване на правоотноше-
нието по различни причини – здравословни, 
семейни, неудовлетвореност от работата, 
невъзможност да я изпълнява и др. При по-
даването на оставка се запазват моралното и 
професионалното достойнство на напускащия, 
а в определени случаи едновременно с това се 
подобрява и функционирането на съответния 
орган на съдебната власт. Основният закон 
не предвижда каквото и да е временно или 
постоянно, частично или пълно ограничава-
не на правото на подаване на оставка и не 
го поставя в зависимост от никакви условия 
или от упражняване на други правомощия от 
Висшия съдебен съвет извън правомощието 
да приеме оставката. 
Подаването на оставка от съдия, прокурор 
или следовател по реда на чл. 129, ал. 3, т. 2 
от Конституцията и чл. 165, ал. 1, т. 2 ЗСВ, 
както и сходните прекратяване на трудовия 
договор от работника или служителя с пре-
дизвестие (чл. 326 КТ) или без предизвестие 
(чл. 327 КТ) и едностранното прекратяване 
на служебното правоотношение от страна 
на държавния служител по чл. 105 ЗДСл са 
проява на свободата на труда като основен 
принцип. Без значение за този извод е ха-
рактерът на правоотношението – трудово, 
служебно в изпълнение на публична дейност 
в изпълнителната власт или в изпълнение на 
публична дейност в съдебната власт. И при 
трите вида правоотношения работниците, 
служителите, съдиите, прокурорите и следо-
вателите разполагат със свободната воля да 
бъдат назначени на определена длъжност и 
да бъдат освободени от нея.
Правните последици от упражняването на 
преобразуващото право на оставка от съдия, 
прокурор или следовател не настъпват авто-
матично с едностранното им волеизявление, 
тъй като оставката следва да бъде приета 
от съответната колегия на Висшия съдебен 
съвет с издаването на нарочно решение за