Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
Съюз на евангелските петдесятни църкви в
България, Българска евангелска църква Блага
вест, Отворено библейско братство, Евангел-
ска църква Огнена вяра, Сдружение Свободни
евангелски събрания, Национален алианс Обе-
динени Божии църкви, Християнска църква
Сион, Христова евангелска църква Шалом,
Християнска църква Божия сила, Духовно хрис-
тиянско общество Изкупена Христова църква,
Новоапостолска църква, Църква на Исус Хрис-
тос на светците от последните дни, Общество
Бяло братство, Бахайска общност в България,
Общество за Кришна съзнание, Българска лю-
теранска църква, Свидетели на Йехова и Бъл-
гарска църква на Назарянина.
В дадения им от съда срок писмени станови-
ща са представили всички заинтересувани стра-
ни с изключение на Българския център по пра-
вата на човека и част от регистрираните веро-
изповедания—Арменска апостолическа право-
славна църква, Религиозна общност на евреите
в Република България, Българска евангелска
църква Божия, Отворено библейско братство,
Евангелска църква Огнена вяра, Сдружение Сво-
бодни евангелски събрания, Християнска цър-
ква Сион, Христова евангелска църква Шалом,
Християнска църква Божия сила, Новоапостол-
ска църква, Църква на Исус Христос на светци-
те от последните дни, Общество Бяло братство
и Свидетели на Йехова.
Конституционният съд обсъди направеното
искане, прецени съображенията, съдържащи се
в него и в становищата на заинтересуваните стра-
ни, и за да се произнесе, взе предвид следното:
По чл. 7, ал. 4 ЗВ
Оспорената разпоредба гласи, че правата и
свободите на лицата, членуващи в религиозна
общност, не могат да бъдат ограничавани от
вътрешните правила, ритуали и обреди на тази
общност или институция. В искането се твърди,
че разпоредбата се отнася не само за основните
права и свободи, а и за всички “права и задъл-
жения, съставляващи част от ценностната сис-
тема” на гражданите и съдържащата се в нея
забрана за ограничаването им е “недопустима
от Конституцията намеса във вътрешните ра-
боти на самоуправляемите се религиозни общ-
ности”. С оглед на това се поддържа, че тя про-
тиворечи на чл. 6 и чл. 13, ал. 1 и 2 от Консти-
туцията и е в несъответствие с чл. 9, т. 1 и 2 от
Конвенцията и чл. 18 МПГПП.
Искането е неоснователно според становища-
та на Народното събрание, Министерския съвет,
министъра на правосъдието, Богословския фа-
култет при Софийския университет, Комитета по
правата на човека, Сдружение “Хелзинкски наб-
людател”, Дружеството на научната и препода-
вателска общност при Съюза на юристите в Бъл-
гария, Българската православна църква и Пра-
вославния център за църковно-държавни и меж-
дуцърковни отношения. В тези становища се из-
тъква, че обект на защита от оспорената разпо-
редба са единствено основните права и свободи,
които са неотменими и могат да бъдат огранича-
вани само временно и при определени предпос-
тавки съгласно чл. 57, ал. 1 и 3 от Конституцията.
Според останалите заинтересувани страни,
които са представили писмени становища, ис-
кането е основателно, защото, като не е кон-
кретизирано по отношение на основните права
и свободи, ограничението по чл. 7, ал. 4 ЗВ об-
хваща по-широк кръг от права и е законова база
за игнориране на ценностната система на от-
делните религиозни общности и за намеса във
вътрешните дела на вероизповеданията.
Конституционният съд намира искането за
неоснователно в тази част.
Държавата има конституционно задължение
да гарантира правата на гражданите—чл. 4,
ал. 2. Разпоредбата на чл. 7, ал. 4 ЗВ, която не
допуска ограничаването им, е една от юриди-
ческите гаранции, осигуряващи тяхната защи-
та. Трябва да се отбележи, че защитата обхва-
ща конституционните права и свободи.
Религиозните общности или институции,
за чиито вътрешни правила, ритуали и обреди
се отнася забраната по чл. 7, ал. 4 ЗВ, са доб-
роволни обединения на физически лица. В ор-
ганизирането и създаването им намира израз
упражняването на правото на сдружаване, а
това право не е абсолютно. Ограниченията за
упражняването му се съдържат в чл. 44, ал. 2
от Конституцията и едно от тях е забраната за
създаването и съществуването на организа-
ции, дейността на които е насочена към нару-
шаване на правата и свободите на граждани-
те. На тази конституционна забрана е основа-
на ал. 4 на чл. 7 ЗВ, като е конкретизирана за
определени сдружения. От това следва, че
двете разпоредби имат един и същи обект на
защита. Тъй като за конституционната разпо-
редба такъв обект са основните права и сво-
боди, трябва да се приеме, че на тях осигурява
закрила и чл. 7, ал. 4 ЗВ.
Като защитава основните права и свободи
на гражданите и не допуска тяхното огранича-
ване, оспорената разпоредба не противоречи на
чл. 13, ал. 1 и 2 от Конституцията. Пределите
на свобода на вероизповеданията се определят
от наличието на други ценности, които също са
конституционно защитени. Такива ценности са
основните права и свободи на гражданите. В
тяхната неотменимост, прогласена с чл. 57, ал. 1
от основния закон, и във възможността за огра-
ничаване само на някои от тях, и то при пред-
поставките, съдържащи се в чл. 57, ал. 3 от този
закон, е конституционната опора на забраната
по чл. 7, ал. 4 ЗВ и тя не накърнява принципите
на свобода на вероизповеданията и отделеност
на религиозните институции от държавата.
Освен това същата забрана, насочена, както се
отбеляза, към защитата на основните права и
свободи, не накърнява и принципа на равенст-
во на гражданите пред закона.