Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 9

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
тия, създава предпоставки някои престъпни 
посегателства да останат извън ефективното 
наказателно преследване.
Поради това стремежът да се потърси 
отговорност за тях е легитимен. От начало-
то на прехода, освободен от политическите 
препятствия за правосъдие, давностният 
срок за тези престъпления е предоставял 
възможност на новата демократична власт 
да потърси отговорност на извършителите на 
тези деяния. Абсолютно неоправдано е и без 
каквото и да било легитимно основание да 
не се зачита погасителната давност, която е 
текла след възстановяването на демокрацията 
в страната (според законодателя – след 10-и 
ноември 1989 г.), включително и по времето, 
когато действа Конституцията от 1991 година. 
В никакъв случай бездействието на институ-
циите на една демократична държава, вклю-
чително и на законодателната власт, не може 
да обуславя дискриминационно ограничение 
в наказателноправния режим на лицата.
Относно прилагането на международни 
договори в областта на наказателната репре-
сия, по които Република България е страна:
Изключването на давността за преследва-
нето и наказването на престъпленията против 
мира и човечеството е възприето с Конвенци-
ята на ООН за неприлагане срока на давност 
по отношение на военните престъпления 
и престъпленията против човечеството от 
1968 г. Конвенцията разгръща дефинирането 
на „Престъпления срещу човечеството“ така, 
както е установено в чл. VI (c) от Статута 
на Нюрнбергския международен военен 
трибунал от 8 август 1945 г. и потвърдено с 
Резолюция 3(I)/13. 02. 1946 г. и Резолюция 
95(I)/11.12.1946 г. на Генералната асамблея 
на ООН. Тази конвенция е ратифицирана от 
България с Указ № 344 от 10 април 1969 г. 
(ДВ, бр. 31 от 1969 г.), в сила за България от 
11 ноември 1970 г., и текстът є е обнародван 
през 2010 г. (ДВ, бр. 99 от 17.12.2010 г.). 
Другият акт на международното право, 
който урежда състави на престъпления против 
човечеството, е Статутът (известен като Рим-
ски статут) на Международния наказателен 
съд (МНС) (ДВ, бр. 68 от 16 юли 2002 г.). Той 
изброява подробно състави на престъпленията 
против човечеството и развива още повече 
дефинирането на този вид престъпления, ус-
тановени в посочените по-горе инструменти 
на международното право.
За да се отговори на въпроса по отношение 
на кои състави на престъпления против чове-
чеството действащата Конституция изисква да 
бъде предвидено със закон от националното 
право неприлагането на давност, е необходимо 
да се вземе предвид следното:
Конвенцията за неприлагане срока на 
давност по отношение на военните престъпле-
ния и престъпленията против човечеството 
(1968 г.) изрично се позовава в чл. I.a относно 
военните престъпления на определянето им 
в Статута на Нюрнбергския международен 
военен трибунал, и по-специално на „тежките 
нарушения против правата“ според Женев-
ските конвенции от 1949 г., свързвани със 
защита на жертвите на войната (въоръжен 
конфликт), а в чл. I.b по отношение на прес-
тъпленията против човечеството – на Статута 
на Нюрнбергския международен военен три-
бунал и на Конвенцията за предотвратяване 
и наказване на престъплението геноцид, 
приета на 9.12.1948 г. с Резолюция 260 A (III) 
на Общото събрание на ООН (Република 
България е ратифицирала тази конвенция с 
Указ № 300 от 23.06.1950 г.). Следователно, 
неприлагането на давност според Конвенци-
ята от 1968 г. се отнася само към конкретни 
военни престъпления и такива против чове-
чеството, дефинирани от посочените актове 
на международното право и уредени в глава 
четиринадесета от НК. 
Освен това съгласно чл. 5, ал. 4 от Кон-
ституцията така, както е тълкуван от Кон-
ституционния съд в Решение № 7 от 1992 г., 
тази конвенция става част от вътрешното 
право само след ратификация, обнародване и 
влизане в сила за Република България, които 
конституционни изисквания са изпълнени. 
Изпълнено е и изискването на Конституци-
ята съставите на тези престъпления да бъдат 
уредени със закон и това е направено през 
1975 г. със съответните допълнения на глава 
четиринадесета от НК.
Разпоредбата на чл. 5, ал. 3 от Конституци-
ята въвежда принципа на законоустановеност 
на престъплението. В българското право няма 
престъпления извън тези, които са уредени 
в НК. Това се отнася и до престъпленията 
против човечеството.
Както се вижда от изложеното по-горе, 
независимо че Конвенцията за неприлага-
не на давност по отношение на военните 
престъпления и престъпленията против 
човечеството (1968 г.) не е станала част от 
вътрешното законодателство на страната вед-
нага след ратификацията є, в НК е включена 
самостоятелна глава – „Престъпления срещу 
мира и човечеството“, в която са посочени 
съставите, видът и размерът на наказанията 
за престъпленията, за които се отнася тази 
конвенция. С разпоредбата в чл. 79, ал. 2, т. 1 
НК (единствена до оспорената по настоящо-
то дело нововъведена норма в т. 2 от същия 
чл. 79, ал. 2 НК) е изключена давността за 
престъпленията против мира и човечеството, 
така както са предвидени техните състави в 
глава четиринадесета от НК, в съответствие 
със задълженията на Република България, 
произтичащи от посочените по-горе между-
народноправни норми. 
Наказателният кодекс е единственият 
материален наказателен закон в Република 
България. Глава четиринадесета от НК и 
чл. 79, ал. 2, т. 1 НК са в сила, поради което 
за престъпленията с така очертаните състави