Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 23

Б Р О Й  112
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  23
ал. 2 от Конституцията, тъй като се нарушава
равенството на гражданите пред закона,  и с чл. 4,
ал. 1 от основния закон поради наличието на
взаимноизключващи се законови норми, което
засяга принципа за правовата държава.
Конституционният съд счита, че искането и
в тази му част е неоснователно.
Правилата, регламентиращи процесуалното
положение на уличения, са уредени в глава два-
десета, раздел трети НПК. Те следва да се тъл-
куват и прилагат във взаимната им връзка и
обусловеност, доколкото представляват един
нормен комплекс. Това важи и при преценката
за тяхната конституционосъобразност.
Вярно е, че съгласно визираната в искането
разпоредба на чл. 409, ал. 1 НПК срещу уличе-
ния “не се повдига обвинение по реда на чл. 207”.
Това съвсем не означава обаче, че няма правила,
които да установяват точния момент, от който
започва наказателното преследване срещу него.
И този момент ясно е разграничен в закона от
започването на полицейското производство.
Производството се счита за започнало “от със-
тавянето на акта за първото действие по раз-
следването”, а наказателното преследване сре-
щу уличения се счита за започнало “след като
лицето е разпитано в това му качество или по
отношение на него са предприети мерки на про-
цесуална принуда, освидетелстване, претърсва-
не или изземване”. При това “дознателят е длъ-
жен да разясни на уличения в какво е уличен,
предвидената наказателна отговорност, както и
правото му да откаже да даде обяснения”, като
“не може да извърши никакви действия по раз-
следването, докато не изпълни тези свои задъл-
жения” (чл. 409, ал. 3 НПК). Още повече, че ули-
ченият има право на защита в обем, съпоставим
с този за обвиняемия “съобразно нормите на този
кодекс” (чл. 410, ал. 2 НПК).
Очевидно е от казаното, че моментът, от кой-
то започва наказателното преследване срещу
уличения, е лесно установим и именно той следва
да се има предвид при изчисляване срока по
чл. 239а НПК. Това сочи, че разпоредбата на
чл. 239а, ал. 7 е приложима, не се намира в про-
тиворечие с останалите разпоредби на същия
текст и не поставя в различо, неравностойно
положение уличения спрямо обвиняемия. Един-
ственият възможен извод при това положение
е, че липсва аргумент, доказващ нейното про-
тиворечие с чл. 6, ал. 2 и чл. 4, ал. 1 от Консти-
туцията, поради което искането в тази му част
следва да бъде отхвърлено.
V. Относно конституирането и участието
на пострадалия от престъплението като граж-
дански ищец в наказателното производство
В тази част на искането са оспорени разпо-
редби на НПК в редакцията им след направе-
ните изменения и допълнения със ЗИДНПК
(ДВ, бр. 50 от 2003 г.), както следва: чл. 60, ал. 1
и 2, в редакцията след изменението с § 11; чл. 61,
ал. 3, в редакцията след промяната с § 12; чл. 62,
след промяната с § 13; чл. 63, ал. 1, след про-
мяната с § 14; чл. 64, ал. 1 и 3, след промяната
с § 15; чл. 65, след промяната с § 16; чл. 66, ал. 1,
след промяната с § 17; чл. 156, ал. 1, след про-
мяната с § 44; чл. 213, след промяната с § 64;
чл. 219, ал. 4 в частта “справка за гражданския
иск”, след промяната с § 65; чл. 235, ал. 4 в част-
та “справка за гражданския иск”, след промя-
ната с § 66.
Твърди се, че те противоречат на чл. 121, ал. 2
и чл. 122, ал. 1 от Конституцията, защото не-
възможността пострадалият да се конституира
като граждански ищец още на досъдебната фаза
пречи за защита на неговите права и интереси
и същевременно неучастието му в тази фаза на
процеса ограничава гаранциите за разкриване
на обективната истина.
Конституционният съд счита искането в тази
му част за неоснователно.
След посочените изменения в НПК отпадна
възможността пострадалият и неговите наслед-
ници, учрежденията, юридическите лица, дър-
жавата и общините, които са претърпели вреди
от престъплението, да се конституират като граж-
дански ищци още в досъдебното производство.
При проверката относно конституционосъ-
образността на тези изменения следва да се
отговори на въпроса, дали в действителност
това ограничава до степен на конституционна
нетърпимост правото на пострадалите на за-
щита и дали се накърнява изискването на ос-
новния закон за установяване на обективната
истина. Както бе посочено по-горе, правилото
на чл. 121, ал. 2 от Конституцията се отнася
преди всичко до съдебната фаза на процеса.
Към това следва да се добави само, че понача-
ло пострадалият не е “безразличен” за досъ-
дебното производство и в частност към проб-
лема за установяване на истината относно из-
вестни му факти и обстоятелства. На общо
основание той може да бъде разпитван като
свидетел при условията на чл. 92—99а и чл. 210а
НПК, както и да обжалва постановлението на
прокурора за прекратяване на наказателното
производство (чл. 237, ал. 3 НПК). Що се ка-
сае до твърдяното ограничаване възможност-
та за реализиране правото на защита от страна
на пострадалия и в този смисъл за нарушение
на чл. 122, ал. 1 от основния закон, Конститу-
ционният съд счита, че такъв извод не може да
бъде направен в конкретния случай.
Гражданският иск поначало е субсидиарен и
никога не е задължителен за наказателния про-
цес. Съдът го приема за разглеждане, но то “не
може да стане причина за отлагане на наказа-
телното дело” (чл. 64, ал. 2 НПК). Когато съ-
дебното производство се прекрати, гражданс-
кият иск не се разглежда (чл. 64, ал. 3 НПК).
Участието на гражданския ищец в наказател-
ното производство е само една възможност,
създадена, за да улесни пострадалия, който обаче
на общо основание има възможност във всеки
един момент да реализира своята претенция по
реда на Гражданския процесуален кодекс (ГПК).