Държавен вестник, бр. 68, 2010 г., стр. 108

СТР.  108	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  68
28.3. На етапа стимулация на базофилите е 
недопустимо замърсяване на кръвните проби с 
въздушни алергени. Ин витро активацията се 
извършва в чисти помещения и закрити боксове.
28.4. Лабораторията установява подходящите 
концентрации за всеки нов алерген или за всяка 
нова партида алергени.
28.5. Всяко определяне на активация/деграну­
лация на базофили включва отрицателна и поло­
жителна контрола. Като положителна контрола 
се използва неспецифичен активатор (например 
хемотаксичен пептид fMLP). 
28.6. Данните се събират през аналитичен про­
зорец за базофилната популация, експресираща 
високи нива на ИгЕ.
28.7. Изброяват се най-малко 1000 базофила за 
проба или 50 000 до 100 000 левкоцита при анализ 
на клетките според параметъра големина (FSC).
28.8. Определя се процентът на дегранулирани­
те базофилни гранулоцити според експресията на 
активационния антиген gp 53 (CD63) след анализ 
на съответните контроли за всеки отделен паци­
ент – отрицателна и положителна.
29. Определяне на HLA системата.
29.1. Терминологията на HLA антигените трябва 
да съответства на последния доклад на комитета 
по номенклатура към Световната здравна орга­
низация (СЗО).
29.2. Фенотипите и генотипите се означавават 
съобразно препоръките на СЗО, напр.: 
29.2.1. Единични алели: HLA-B*07. Единични 
антигени: HLA-B7 или само В7 в случай, че HLA 
се подразбира от контекста.
29.2.2. HLA тип. Серологично записване: HLA-
A2, 30; B7, 44; Cw5. ДНК записване: НLA-A*02,*30; 
B*07,*44; C*05,*16; DRB1*01,*04; DQB1*05,*03:01. 
29.2.3. Генотип. Серологично записване : HLA-
A2, B44, Cw5 / A30, B7, Cw-, . ДНК записване: 
HLA-A*02, B*44, C*05, DRB1*01, DQB1*05 / A*30, 
B*07, C*16, DRB1*04, DQB1*03:01. 
29.3. Ако е открит само един антиген или 
алел за даден локус чрез серологично или ДНК 
типизиране, той може да бъде записан два пъти 
във фенотипа само в случай, че хомозиготността 
е потвърдена чрез изследване на фамилии или 
типизирането недвусмислено показва носителство 
на 2 различни алела от една и съща специфичност 
(напр. DRB1*13:01/59, DRB1*13:03/33, специфич­
ността се записва два пъти DRB1*13,*13). 
29.3.1. Типизиране с висока разграничителна 
способност се дефинира като: а) определяне на HLA 
алелите с ниво на разграничаване, съответстващо 
на първото и второто поле (напр. DRB1*13:01) 
съгласно номенклатурата на СЗО и разграничаване 
на всички неразграничими комбинации, определени 
от полиморфизми в екзони 2 и 3 на HLA клас І 
локусите и екзон ІІ на HLA клас ІІ локусите, и 
б) разграничаване на всички нераразграничими 
комбинации, включващи нулев алел, независимо 
от това, къде е локализиран полиморфизмът, освен 
когато е доказано, че антигенът е експресиран 
върху клетъчната повърхност. 
29.4. Определяне на хаплотипите.
29.4.1. Определянето на хаплотипите и геноти­
пите се извършва чрез изследване на фамилията, 
включващо родители, сиблинги и/или деца на 
пациента. 
29.4.2. Генотипна идентичност се доказва само 
при изследване и на двамата родители или когато 
сегрегацията на 4-те хаплотипа е ясно определена.
29.4.3. Наразграничими комбинации в хапло­
типното разпределение се разграничават чрез 
типизиране по HLA-C и/или DQ и/или DР. Не­
обходимо е типизиране с висока разграничителна 
способност за разрешаване на тези комбинации. 
29.4.4. При установяване на рекомбинации те 
се посочват в резултата, включващ хаплотипното 
разпределение. 
29.5. Неродствени индивиди. Определянето на 
най-вероятните хаплотипи, направено въз основа 
на популационни честоти, трябва да бъде ясно 
посочено. 
29.6. Серологично HLA клас I типизиране:
29.6.1. Лабораторията трябва да е в състояние да 
определи HLA-A, В специфичностите, официално 
признати от СЗО.
29.6.2. Използват се утвърдените техники за 
оптималното определяне на HLA специфичностите.
29.6.3. Всяко типизиране включва поне по една 
положителна контрола – позитивен контролен 
серум, за който предварително е показано, че 
реагира с всички клетки. В случай че позитивната 
контрола не реагира както се очаква, резултатите 
от типизирането са невалидни.
29.6.4. Всяко типизиране включва поне един 
негативен контролен серум, за който предварително 
трябва да е показано, че не съдържа антитела.
29.6.5. Минималното количество живи клетки и 
реактивността на контролните серуми, изискващи 
се за валидност на серологичното типизиране, 
трябва да бъдат описани в лабораторния наръчник. 
29.6.6. Всеки HLA-A, B, антиген се дефинира 
поне от два серума, ако и двата са функционално 
моноспецифични. При мултиспецифични серуми 
поне 3 частично неприпокриващи се серума се из­
ползват за определяне на всеки HLA-A, B антиген. 
29.6.7. Неразграничими комбинации при се­
рологичното типизиране се разграничават чрез 
ДНК метод. 
29.6.8. Всяка нова партида типизиращи панели се 
тестува на поне 5 различни вида клетки с познати 
фенотипи, представящи основни специфичности 
или паралелно с вече тестувани панели. Всяка 
нова пратка от предварително тестувана партида 
типизиращи панели се верифицира с 1 вид клетки 
с познат фенотип. 
29.6.9. Серологично определяне на единичен 
антиген (напр. HLA-B27) чрез лимфоцитотоксичен 
тест и флоуцитометрично.
29.6.9.1. Всяка партида моноклонални антитела 
или типизиращи плаки се тестува с контролните 
клетки:
• контролите включват поне три вида клетки, 
експресиращи специфичния антиген;
• контролите включват поне два вида клетки, 
експресиращи кръстосано реагиращ антиген;
• контролите включват поне два вида клетки, 
които не експресират специфичния и кръстосано 
реагиращия антиген.
29.6.9.2. При лимфоцитотоксичния тест:
• позитивната и негативната серумна контрола 
се тестуват по време на типизирането;