Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
те пътеки разходите за труд на медицинските 
специалисти, всъщност не съдържа гаранции 
за възмездяване на техния труд със средствата 
от бюджета на НЗОК, предназначени за запла­
щане на оказването на посочените в чл. 45 ЗЗО 
видове медицинска помощ, а по смисъла на 
ал. 2 бюджетът на НЗОК би трябвало да га­
рантира оказването на тази помощ. В резултат 
се поставя под въпрос както реализирането на 
практика на конституционното право на граж­
даните на достъпна медицинска помощ, което 
се осъществява чрез труда на квалифицирани 
медицински специалисти, така и правото на 
труд на последните, изискващо заплащане, 
съответстващо на извършената работа (чл. 48, 
ал. 5 от Конституцията).
Като се има предвид посоченото по-горе, 
искането за установяване на противоконсти­
туционност на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО следва 
да бъде отхвърлено.
Относно разпоредбата на чл. 55, ал. 2, т. 3в, 
буква „а“ ЗЗО 
Оспорената разпоредба предвижда, че на­
ционалните рамкови договори за медицинските 
и за денталните дейности трябва да съдържат 
методика за финансиране на осигуряването 
на медицински персонал в лечебни заведения, 
които извършват медицински дейности в насе­
лени места в труднодостъпни и/или отдалечени 
райони или единствени изпълняват съответната 
дейност на територията на общината, с изклю­
чение на лечебните заведения по чл. 106а, ал. 5б 
ЗЛЗ (изключението се отнася до субсидирани от 
Министерството на здравеопазването лечебни 
заведения за болнична помощ – многопрофил­
ни болници за активно лечение със смесено 
държавно и общинско участие в капитала, респ. 
със 100 на сто държавно участие в капитала, с 
оглед готовността им за оказване на медицин­
ска помощ при извънредни ситуации, аварии 
и катастрофи).
Според мотивите на законопроекта целта на 
уредбата е „създаване на допълнителен меха­
низъм за финансиране на структури, които са 
от ключово значение за достъпа до медицинска 
помощ в отдалечени, труднодостъпни райони“, 
като е отчетена „невъзможността на част от 
лечебните заведения за болнична помощ, в 
които държавата и общините са принципал, 
да постигнат необходимите нива на заплаща­
не“. Посочено е, че „този инструмент постига 
и допълнителна цел, а именно – предметът и 
обхватът на националните рамкови договори 
не предвиждат механизми за провеждане на 
регионална здравна политика по осигуряване 
на достъп на здравноосигурени лица от отда­
лечени, труднодостъпни и населени места с 
недостатъчен или липса на изпълнители на 
дейности по договори с НЗОК“. Казано ина­
че, оспореният закон има за цел да обезпечи 
лечебните заведения, които са разположени в 
труднодостъпни и/или отдалечени райони или 
които единствени изпълняват съответната дей­
ност на територията на общината, с медицински 
специалисти чрез осигуряване на средства за 
техните възнаграждения. Тази цел кореспонди­
ра с предвидения в чл. 59в, т. 1 ЗЗО критерий 
за „достъпност и качество на медицинската 
помощ“, а именно „обезпеченост на лечебното 
заведение [...] с медицински специалисти на 
основен трудов договор“.
Понятията „труднодостъпен район“ и „отда­
лечен район“ (в контекста на местоположението 
на лечебните заведения) имат легална дефини­
ция, която се съдържа в ЗЛЗ. Според § 1, т. 5 
от ДР на ЗЛЗ „труднодостъпен район“ е район 
с неблагоприятен географски терен – планин­
ски, полупланински, и/или с неблагоприятна 
пътна инфраструктура и време за достъп до 
най-близкото лечебно заведение за болнична 
помощ над 60 минути със специализиран ме­
дицински автомобилен транспорт, а според т. 6 
„отдалечен район“ е район с отдалеченост от 
най-близкото лечебно заведение за болнична 
помощ над 60 минути със специализиран ме­
дицински автомобилен транспорт.
Доколкото ЗЛЗ урежда „устройството и 
дейността на лечебните заведения в Република 
България“ (чл. 1 от закона), посочените легални 
дефиниции се отнасят и до оспорената разпоред­
ба на чл. 55, ал. 2, т. 3в, буква „а“ ЗЗО, която, 
макар и да е инкорпорирана в друг нормативен 
акт, се отнася именно до лечебни заведения, 
още повече че самият ЗЗО не дефинира тези 
понятия по различен начин.
Като се има предвид целта, с оглед на 
която е създадена оспорената законова уредба 
съобразно мотивите на законопроекта, пред­
виденото в нея финансиране на медицинския 
персонал в посочените категории лечебни за­
ведения е мярка, която трябва да се разглежда 
във връзка с необходимостта да се гарантира 
на гражданите равен достъп до болнична по­
мощ. Тази цел има наднационално значение 
и поради това според чл. 12(b) от цитираното 
по-горе Общо коментарно становище № 14 на 
Комитета по икономически, социални и кул­
турни права към ООН относно „Правото на 
най-високия достижим стандарт на здраве (член 
12 от Международния пакт за икономически, 
социални и културни права)“ от 11.08.2000 г. 
(E/C.12/2000/4) здравните заведения, стоки и 
услуги трябва да бъдат достъпни за всички, без 
дискриминация, в рамките на юрисдикцията 
на държавата. Конкретно е пояснено, че тази 
достъпност изисква и „физическа достъпност“, 
т.е. „здравните заведения, стоките и услуги­
те трябва да бъдат на безопасно разстояние 
за всички групи от населението, особено 
за уязвимите или маргинализирани групи, 
като етническите малцинства и коренното 
население, жените, децата, юношите, възраст­
ните хора, хората с увреждания и хората с 
ХИВ/СПИН. Достъпността също така 
предполага, че медицинските услуги и основ­
ните детерминанти на здравето, като безопасна