Държавен вестник, бр. 56, 2017 г., стр. 7

БРОЙ  56	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
какви категории служители ще има в МВР и 
по реда и при условията на кой закон ще бъде 
уреден техният статус. Право на парламента е, 
когато действа в рамките на конституционно 
определената му компетентност, чрез зако-
нодателните промени да изрази определена 
политическа и икономическа целесъобразност, 
мотивирана от променените социално-иконо-
мически условия на обществото в периода на 
преход, и те сами по себе си не подлежат на 
контрол за конституционосъобразност (в този 
смисъл са Решение № 9 от 1.06.2010 г. по к. д. 
№ 4/2010 г.; Решение № 11 от 30.04.1998 г. по к. 
д. № 10/1998 г.; Решение № 9 от 16.06.1999 г. по 
к. д. № 8/1999 г.; Решение № 3 от 10.04.2003 г. 
по к. д. № 22/2002 г.; Решение № 3 от 
23.02.2010 г. по к. д. № 18/2009 г.; Решение № 6 
от 27.04.2010 г. по к. д. № 16/2009 г.; Решение 
№ 15 от 19.12.2013 г. по к. д. № 19/2013 г.).
Основният довод в искането за твърдяното 
противоречие на оспорените разпоредби с 
принципа на правовата държава се изгражда 
върху разбирането за неправилно използване 
в тях на правната фигура „преобразуване на 
правоотношение“. 
Това е легален термин, макар и съдър-
жанието му да не е законово и доктринално 
дефинирано, а използването му от законода-
теля в оспорените разпоредби, както вече се 
изтъкна, не е новост. Този термин се използва 
за обозначаване на преуреждане на съществу-
ващи правоотношения в случаите, когато се 
променят страните по тях поради структурни 
промени или когато обществена потребност 
изисква нови правоотношения със заварени от 
промените служители да възникнат бързо и 
при облекчени условия. В конкретния случай 
законодателят предвижда по изключение да 
промени характера на съществуващи право-
отношения на група служители, като сведе до 
минимум изискванията към тях при създаване 
на новите правоотношения и максимално да 
намали времето за назначаването им за дър-
жавни служители или за сключване на трудови 
договори, за да не се затрудни нормалното 
функциониране на определени структури на 
МВР и оттам да се създаде опасност от засягане 
на конституционни права на други граждани. 
Същевременно използваната законодателна 
техника, независимо от критиките, които 
търпи, гарантира правата на заварените от 
законодателните промени служители, защото 
елиминира хипотетичната опасност съществу-
ващото правоотношение да бъде прекратено 
ex lege, а ново да не бъде създадено по редица 
причини от обективен или субективен характер 
(в този смисъл е и направено изказване по 
време на дебата в пленарно заседание 202 от 
3.06.2016 г. при първото гласуване на закона 
съгласно стенографските дневници на 42-то 
Народно събрание). 
Целта на законодателя не е да освободи от 
длъжност държавните служители, адресати на 
оспорените разпоредби, или да ограничи техни 
права, а само да промени статуса им – този 
път в посока на спазване задължителните 
общи изисквания на ЗА и ЗДСл, относими 
към всички държавни служители, служители 
и работници в държавната администрация. В 
рамките на категорията държавен служител 
законът трябва да третира еднакво всички 
служители. Както е приел Конституционният 
съд още в Решение № 14 от 10.11.1992 г. по 
к. д. № 14/1992 г. за тълкуване на чл. 6 от 
Конституцията „Поначало привилегиите са 
нарушения на принципа на равноправието. 
Затова в една правова държава те трябва да се 
смятат предварително изключени. Допускането 
на привилегия на основание на признаците по 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията е нарушение на 
принципа за равенство на всички граждани 
пред закона.“ Друга важна цел на извършените 
промени е ясно да се проведе разграничение 
по критерия статус на различните категории 
служители в МВР, и по-конкретно на заема-
щите т. нар. „административни длъжности“ от 
държавните служители с полицейски функции 
по чл. 142, ал. 1, т. 1 ЗМВР. Законодателят по 
преценка за целесъобразност е предоставил 
привилегировано положение на засегнатите от 
оспорените разпоредби служители и преуста-
новяването на това положение не съставлява 
отнемане на придобити права, а създаване на 
условия за равнопоставеност. В своята практи-
ка Конституционният съд още с Решение № 3 
от 7.03.1998 г. по к. д. № 1/1998 г. е приел, че 
„изобщо е неоправдано офицерите и сержан-
тите от МВР да бъдат третирани различно от 
останалите държавни служители“.
Всеки нов закон, по правило, крие известна 
опасност от създаване на правна несигур-
ност, но дори и да се приеме, че § 69 и 70 
ПЗРЗИДЗМВР са в разрез с принципа на защита 
на оправданите правни очаквания, оспорените 
разпоредби също трябва да бъдат съобразени 
и с принципа на пропорционалността при 
преобразуване на правоотношения с оглед 
на отнети привилегии. В настоящия случай, 
макар законът според техните твърдения да 
е по-неблагоприятен за група служители в 
МВР, той отнема някои предоставени им от 
законодателя по преценка за целесъобразност 
привилегии, но това не са непропорционални 
на оправданите им правни очаквания после-
дици. Оспорените разпоредби не водят до за-
губа на работа, както и запазват достигнатите 
рангове и възнаграждения. Те не въвеждат 
нови изисквания към заварените от законо-
вите изменения служители, което би било в 
разрез с принципа на защита на оправданите 
правни очаквания. Предвидимостта на прав-
ното регулиране е предпоставка на правната 
сигурност, а оттук – и съществено измерение 
на самата правова държава. Принципът на 
правната сигурност обаче не следва да се 
идентифицира с абсолютно недопускане на 
промяна в действащата законодателна рамка