Държавен вестник, бр. 85, 2022 г., стр. 5

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
запретени лица“, която „надхвърля пределите 
на всяка приемлива свобода на преценка.“ Спо-
ред Министерския съвет „би било подходящо 
Конституционният съд да изясни смисъла и 
обхвата на действие на разпоредбата на чл. 42, 
ал. 1 от Конституцията на Република Бълга-
рия чрез конформно тълкуване.“ В искането 
се поддържа, че така „ще бъде избегната не-
обходимостта от евентуална конституционна 
промяна и съответно ще се даде възможност 
на ограничен кръг лишени от свобода, както 
и на поставени под ограничено запрещение, 
отговарящи на определени изисквания, да 
упражняват право на глас.“ Според вносителя 
„обоснованият интерес от даването на задължи-
телно тълкуване произтича от необходимостта 
да се предостави информация за постигнатия 
напредък пред Комитета на министрите (КМ) 
към Съвета на Европа, осъществяващ контрол 
върху изпълнението на решенията.“
Конституционният съд, за да се произне-
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Основна функция на тълкувателното пра-
вомощие, възложено на Конституционния 
съд с разпоредбата на чл. 149, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията, е изграждането на „ясна и 
безпротиворечива система от норми“ (Решение 
№ 8/2005 г. по к.д. № 7/2005 г.). Целта на уп-
ражняването на това правомощие, предвидено 
от конституционния законодател като самос-
тоятелно, отделно от другите (и различно от 
инцидентното тълкуване на Основния закон 
при произнасяне за противоконституционност 
на актовете, посочени в чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията), е да се установи съдържанието 
и смисълът на конституционна/и разпоредба/и, 
по който смисъл се спори, „констатира се 
неяснота и/или двусмислие, разкриването му 
обосновава различни възможни решения, или 
прилагането е противоречиво. Така даването на 
задължително тълкуване служи непосредстве-
но за повече ефективност на основния закон“ 
(Определение № 4/2007 г. по к.д. № 9/2007 г.).
Конституционният съд има установена и 
последователна практика относно предпостав-
ките за упражняването на правомощието по 
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията, според 
която съществено условие за допустимост на 
тълкувателно искане е да се обоснове пра-
вен интерес от тълкуването, като се изложат 
съображения за неяснота относно смисъла 
и съдържанието на конституционната раз-
поредба, което да обуслови противоречиво 
или нееднакво прилагане на същата (в този 
смисъл Определение № 8/2016 г. по к.д. 
№ 17/2016 г., Определение № 1/2015 г. по к.д. 
№ 1/2015 г., Определение от 30.04.1998 г. по 
к.д. № 14/1998 г., Определение № 9/1996 г. по 
к.д. № 30/1996 г. и др.). 
Съгласно тази практика на Конституцион-
ния съд, за да бъде допуснато за разглеждане 
по същество едно искане на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията, е необходимо да е 
налице възможност за повече от един отговор 
относно нормативното съдържание на дадена 
конституционна разпоредба. Възможните раз-
лични разбирания за смисъла и обхвата на 
разпоредбата следва да са посочени от вносителя 
на искането със съответните доводи. Консти-
туционният съд може да осъществи юрисдик-
ционната си функция – да бъде „арбитър“, при 
упражняване на обсъжданото конституционно 
възложено му правомощие, само при наличието 
на реален спор – правно основание за това. 
Когато предмет на едно тълкувателно искане 
е конституционен текст, за който вносителят 
твърди, че конституционната повеля в него е 
ясна и еднозначна, но едновременно претендира 
да има смислов потенциал да бъде изведено дру-
го значение, упражняването на тълкувателното 
правомощие би поставило Конституционния съд 
в позицията на „позитивен законодател“, който 
замества със своята воля волята на конститу-
ционния законодател, което е конституционно 
недопустимо. В Определение № 8/2016 г. по 
к.д. № 17/2016 г. Конституционният съд поста-
новява, че „да се извърши абстрактно задъл-
жително тълкуване при липсата на неяснота и 
непълнота в правната регламентация, липсата 
и на различно виждане и правен спор между 
държавните институции, би било излизане вън 
от компетентността на Конституционния съд 
за провеждане на задължително тълкуване.“ 
Съдът изрично подчертава, че чрез упраж-
няването на тълкувателното си правомощие 
не може да променя Конституцията, като я 
допълва или дописва (Решение № 15/2021 г. 
по к.д. № 6/2021 г., Определение № 3/2015 г. 
по к.д. № 7/2015 г., Определение № 1/2015 г. 
по к.д. № 1/2015 г., Определение № 4/2007 г. 
по к.д. № 9/2007 г., Решение № 8/2005 г. по 
к.д. № 7/2005 г., Определение от 21.12.2005 г. 
по к.д. № 8/2005 г.).
В мотивите на настоящото искане за 
тълкуване на разпоредбата на чл. 42, ал. 1 
от Конституцията Министерският съвет не 
излага обстоятелства за неяснота предвид 
характерната за конституционните разпо-
редби висока степен на абстрактност на 
тяхната формулировка. В действителност, 
като твърди, че посочената конституционна 
разпоредба съдържа „категорична забрана“ 
по отношение на визирания от нея кръг лица 
да упражняват активно избирателно право, 
което се допълва от цитираното в този смисъл 
становище на ЕСПЧ по делото „Кулински и 
Събев срещу България“ (№ 63849/09, 21 юли 
2016 г.), вносителят заявява, че разпоредбата 
не само не поражда никакво съмнение, а че 
тя изключва каквото и да било съмнение за 
нейния смисъл, т.е. същността на твърдяното 
е, че разпоредбата, чието тълкуване се иска, 
има само един възможен прочит. 
Необходимостта от тълкуване вносителят 
обосновава не с неяснотата в разпоредбата, а 
с възможността по този начин Конституцион-
ният съд да „преодолее установените от ЕСПЧ