Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 23

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23   
Изпълняващият функцията на главен про­
курор също посочва, че „правото на здравно 
осигуряване на гражданите е прок­ламирано в 
разпоредбата на чл. 52, ал. 1 от Конституцията 
като основно и неотменимо право, гарантиращо 
им достъпна медицинска помощ“ и като такова 
изисква държавата да гарантира неговата ре­
ализация. Заявява, че на това право не може 
да се противопостави правото на свободна 
стопанска инициатива и на еднакви правни 
условия за стопанска дейност, които нямат 
абсолютен характер, като във връзка с това 
следва да се отчете, че „социалната функция на 
държавата се поставя на по-преден план пред 
търговския интерес“. Обръща внимание също 
така, че съгласно чл. 52, ал. 5 от Конституцията 
държавата има правомощието да осъществява 
контрол върху всички лечебни заведения.
Висшият адвокатски съвет (ВАдвС) аргу­
ментира становище, според което искането за 
установяване на противоконституционност на 
оспорените разпоредби на ЗЗО е неоснователно. 
Поддържа, че законодателното разрешение в 
чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО „съответства на прин­
ципа на справедливостта като конституционна 
ценност, въздигната в Преамбюла на Основния 
закон, въплътена и в принципа на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 и 2 от Конституцията“. 
Според ВАдвС това разрешение е насочено 
„към осигуряване на качествено и достъпно 
медицинско обслужване, вменено в дълг на 
държавата от чл. 52, ал. 1 от Конституцията“. 
По отношение на разпоредбата на чл. 55, ал. 2, 
т. 3в, буква „а“ ЗЗО се застъпва, че „неоспори­
мо право на държавата“ е да регулира реда и 
условията за изразходването на акумулирания 
в НЗОК „публичен ресурс“ така, че „да бъде 
осигурено достъпно и качествено медицинско 
обслужване за всички осигурени лица“. По­
сочва се, че „няма конституционна преграда 
за предвиждане на допълнително финанси­
ране от бюджета на НЗОК за осигуряване на 
медицински персонал за онези потребители 
на нейни средства, които работят при сравни­
телно по-тежки условия, а именно – лечебни 
заведения, които извършват дейността си в 
труднодостъпни и/или отдалечени райони или 
единствени изпълняват съответната дейност на 
територията на общината“. На същата плос­
кост е разгледано и предвиденото в чл. 55, 
ал. 2, т. 3в, буква „б“ ЗЗО финансиране за 
осигуряване на медицински персонал в прио­
ритетните многопрофилни лечебни заведения 
за болнична помощ по чл. 45, ал. 2а ЗЗО, 
„които осъществяват усложнена медицинска 
дейност в условията на редица изисквания – за 
разкрити многобройни структури, обезпечаване 
на спешен прием, възможност за хоспитали­
зация, гарантирано 24-часово осигуряване на 
дейността и т.н.“. Колкото до поддържаното 
от вносителя на искането противоречие на 
оспорената законова уредба с чл. 19 от Консти­
туцията, ВАдвС обръща внимание, че макар и 
оспорената разпоредба на чл. 55, ал. 2, т. 3в ЗЗО 
действително да отдава „известно предимство 
на определени изпълнители на здравни дейнос­
ти“, това предимство е „напълно оправдано с 
оглед на задоволяване на отразения в основния 
закон обществен интерес – да бъде надлежно 
удов­летворено правото на всички граждани на 
здравно осигуряване, гарантиращо достъпна 
медицинска помощ“.
Българският лекарски съюз намира оспо­
рената законова уредба за конституционосъоб­
разна като обезпечаваща предвидени в Консти­
туцията основни права на гражданите – право 
на здравно осигуряване, гарантиращо достъпна 
медицинска помощ, както и право на безплат­
но ползване на здравно обслужване. Обръща 
внимание, че разпоредбите на чл. 19, ал. 1 и 
2 от Основния закон, гарантиращи на всички 
граждани и юридически лица свобода на сто­
панска инициатива и равни правни условия за 
стопанска дейност, не могат да бъдат противо­
поставени на тези основни права, като се изтъква 
и конституционното изискване държавата да 
контролира дейността на лечебните заведения 
(чл. 52, ал. 5 от Конституцията).
Конфедерация „Защита на здравето“ застъп­
ва, че разпоредбите на чл. 55, ал. 2, т. 3б и 3в 
ЗЗО не противоречат на Конституцията, тъй 
като „правната основа на системата на здравното 
осигуряване има конституционно основание, 
посочено в чл. 52, ал. 1 от Конституцията“. По 
отношение на предвиденото в чл. 55, ал. 2, т. 3в, 
буква „а“ ЗЗО финансиране на осигуряването 
на медицински персонал в лечебни заведения, 
които извършват медицински дейности в насе­
лени места в труднодостъпни и/или отдалечени 
райони или единствени изпълняват съответната 
дейност на територията на общината, посочва, 
че уредбата представлява „вътрешни правила 
за организиране на работна заплата“.
В изпълнение на предоставената му с 
определението за допускане на искането до 
разглеждане възможност сезиращият съдебен 
състав на Върховния административен съд, 
трето отделение, е представил становище, в 
което се излагат допълнителни съображения 
в подкрепа на искането.
Конституционният съд, като обсъди доводите 
в искането, постъпилите по делото писмени 
становища и правни мнения, както и относи­
мата правна уредба, за да се произнесе, взе 
предвид следното:
Относно разпоредбата на чл. 55, ал. 2, 
т. 3б ЗЗО 
Оспорената разпоредба предвижда, че на­
ционалните рамкови договори (според чл. 53, 
ал. 1 ЗЗО за осъществяване на дейностите, 
предвидени в този закон, НЗОК и БЛС приемат 
чрез подписване Национален рамков договор за 
медицинските дейности, а НЗОК и Българският 
зъболекарски съюз (БЗС) приемат чрез подпис­
ване Национален рамков договор за денталните 
дейности) трябва да съдържат изисквания от­
носно основните трудови възнаграждения на 
медицинските специалисти, работещи в лечебни