Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 21

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
означава „плащам на части“, но и „плащам 
всичко дължимо, плащам докрай, издължавам 
се“ (Български тълковен речник, изд. „Наука 
и изкуство“, 2003 г.).
Видно от стенограмите от обсъжданията 
в Народното събрание на ЗИДКТ, при кои­
то е приета сега действащата редакция на 
чл. 245, ал. 1 КТ (ДВ, бр. 52 от 2004 г.), тази 
законодателна мярка е и пряко свързана със 
ЗГВРСН. Посоченият закон предвижда систе­
ма от мерки, с които се цели превантивното 
набиране на средства в специализиран фонд 
„Гарантирани вземания на работниците и 
служителите“ към Националния осигурителен 
институт и изплащането на средства на работ­
ниците и служителите при несъстоятелност 
на работодателя.
За нас е безспорно, че чл. 245, ал. 1 КТ 
не създава ново субективно право в полза на 
работодателя. Целта е да се осигури допъл­
нителна гаранция за изплащането на трудо­
вите възнаграждения в случаите, в които не 
са налице предпоставките за обявяване на 
работодателя в несъстоятелност, тъй като 
тогава работникът ще се ползва от правата 
си по специалния закон – ЗГВРСН, и тези в 
производството по несъстоятелност – чл. 722, 
ал. 1, т. 4 ТЗ. Видно от редакцията на раз­
поредбата преди и след изменението є от 
2004 г., стремежът на законодателя е бил да се 
предвиди по-голям размер на гарантираното 
изплащане на трудовото възнаграждение. В 
предходната редакция на чл. 245, ал. 1 гаран­
тираният размер е установен само до този на 
минималната работна заплата за страната. 
Разликата є с актуалния текст е очевидна, и 
то съвсем отчетливо в посока към създаване 
на по-благоприятна за работника или служи­
теля правна уредба.
Погледнато исторически, Тридесет и шес­
тото Народно събрание обсъжда и приема 
Закон за изменение и допълнение на Кодекса 
на труда. Реализираната по този начин рефор­
ма на трудовите правоотношения от 1992 г. 
е наложена поради цялостната промяна на 
обществено-икономическите условия и свър­
заните с нея необходимост от разширяване на 
договорното начало, формирането на пазар 
на работната сила и като цяло – изоставяне 
на принципите на т.нар. „социалистическа 
организация на труда“. Това е видно от мо­
тивите към водещия законопроект и неговото 
обсъждане. При представянето в пленарна 
зала на предложената законодателна про­
мяна (стенограма от седемдесет и осмото 
заседание от 13 май 1992 г.) е описана общо 
необходимостта от съобразяване на правната 
уредба с промяната в обществените отноше­
ния вследствие на прехода от централизирана 
към пазарна икономика. Отчетено е обаче, 
че условията налагат да се предвидят съот­
ветните, адекватни гаранции за правата на 
работника или служителя, като императивно 
се регламентират минималните стандарти 
за условията за полагане на труд и неговото 
заплащане.
Както беше посочено, с приетите промени 
заглавието на чл. 245 КТ вече е „Гарантиране 
на изплащането на трудовото възнагражде­
ние“ като отражение на процесите на смяна 
на собствеността и преминаване към пазарна 
икономика от либерален тип – от една стра­
на, и от друга – като израз на ангажимента 
на държавата, дефинирана от Конституцията 
като социална и правова, да защити правата 
на по-слабата страна в трудовото правоот­
ношение. Това е така, защото определянето 
на размера на трудовото възнаграждение 
и условията за неговото изплащане вече е 
оставено на свободната воля на страните по 
трудовото правоотношение и е предмет на 
уговорка между тях.
Съществена част от мотивите за приемане 
на чл. 245, ал. 1 КТ в редакцията от 1992 г. 
е преустановяването на съществуващата то­
гава порочна практика на т.нар. аванси, при 
което реално на работниците и служителите 
се изплаща възнаграждение в изцяло произ­
волен, нерядко и символичен, по-малък от 
минималната работна заплата размер, при това 
в неясни времеви интервали. В този смисъл 
целта на предприетото тогава законодателно 
изменение е пределно ясна – осигуряване на 
необходимите правни средства за елимини­
ране на системните злоупотреби с правата на 
икономически уязвимите трудовонаети лица. 
Текстът е приет на второ гласуване почти 
единодушно, само с един глас против, на 
8.10.1992 г. (вж. стенограмата от сто тридесет 
и третото заседание от 8 октомври 1992 г.), 
като по него, за разлика от ред други пара­
графи от законопроекта, не са били изразени 
възражения.
Искането, с което Конституционният съд 
е сезиран, съдържа подробна аргументация 
в подкрепа на водещата теза на вносителя, а 
именно, че оспорената част от разпоредбата на 
чл. 245, ал. 1 КТ създава субективни права за 
работодателя и съответни на тях неблагопри­
ятни за работника или служителя последици. 
Неговата позиция е изградена преимуществено 
на базата на разсъждения върху възможните 
прояви на недобросъвестно поведение на ра­
ботодател, за каквито житейската практика 
осигурява достатъчно примери. Основният 
въпрос обаче, на който съдът следва да даде 
отговор с решението си по съществото на 
настоящия конституционен спор, е дали и 
доколко описаните в искането на омбудсмана 
правни проблеми са такива, произтичащи 
от самата разпоредба на чл. 245, ал. 1 КТ и 
нейната конституционност, или се оказват 
резултат от неправилното му интерпретиране 
и прилагане, или показват пороци в контрола 
по спазването на трудовото законодателство.