Държавен вестник, бр. 49, 2016 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
поименно посочен извършител позволява още 
на този етап да се прави извод за авторството 
на съответното престъпление.
Доказателствената обезпеченост на обви­
нението е с различен обем в различните фази 
и стадии на наказателния процес. Ако за об­
разуването на наказателното производство е 
достатъчно да има данни само за извършено 
престъпление, за привличане в качеството на 
обвиняем – да са събрани достатъчно доказа­
телства за виновността на определено лице в 
извършване на престъпление от общ характер 
(чл. 219, ал. 1 НПК), за съставянето на об­
винителен акт, въз основа на който да бъде 
образувано съдебното производство – про­
курорът да има вътрешното убеждение, че 
са събрани необходимите доказателства 
за разкриване на обективната истина и за 
повдигане на обвинение пред съда (чл. 246, 
ал. 1 НПК), то за да бъде признат деецът за 
виновен, е задължително обвинението да е 
доказано по несъмнен начин, като дефинитив­
но е изключена възможността за позоваване 
на всякакви предположения (чл. 303, ал. 1 и 
2 НПК). Освен че за прокурора като орган 
по ръководство и решаване на делото в до­
съдебната фаза на процеса до образуването 
на съдебното производство пред първата 
инстанция остава открита възможността да 
прекрати наказателното производство, проце­
суалният закон не установява изискването за 
безспорна доказаност на всички обстоятелства 
на престъплението и неговото авторство за 
разлика от регламентираните основания за 
постановяване на осъдителна присъда срещу 
конкретно лице.
Един от основните принципи на наказа­
телния процес е конституционно установената 
презумпция за невиновност (чл. 31, ал. 3), 
регламентирана и в чл. 16 НПК – обвиняеми­
ят се смята за невинен до установяване на 
противното с влязла в сила присъда. Посоче­
ната презумпция може да бъде опровергана 
единствено с влизането в сила на постано­
вена спрямо конкретното лице осъдителна 
присъда. Следователно едва от този момент 
лицето може да търпи неблагоприятните 
последици в своята правна сфера, които за­
коните свързват с осъждането, включително 
и специфичните такива, например отнасящи 
се и до възможността му да получи достъп 
до класифицирана информация.
Несъмнено презумпцията за невиновност 
се прилага по отношение на всички обвине­
ни в извършването на престъпления, без да 
търпи каквито и да било изключения. На още 
по-голямо основание тя обхваща лицата, по 
отношение на които само са налице образу­
вани наказателни производства, но без да са 
им били повдигнати обвинения.
Същественият конституционен проблем 
тук е, че оспорената уредба поставя знак за 
равенство между ограничението, налагано в 
резултат на осъждане, и това, възникващо 
вследствие на само образувано, но неприклю­
чило наказателно производство. И в двата 
случая възникващите за засегнатите лица 
правни последици са едни и същи, без да е 
налице конституционно оправдано основание 
за това (вж. Решение № 5 от 2016 г. по к. д. 
№ 2 от 2016 г.).
По този начин се оказва, че и без влязла в 
сила присъда за извършено умишлено прес­
тъпление от общ характер, само по себе си 
образуването на наказателно производство за 
такова престъпление е достатъчно, за да се 
постанови отказ за издаване на разрешение 
за достъп до класифицирана информация, или 
ако такова вече е било издадено, то да бъде 
отнето. До изтичане на регламентираните в 
закона срокове: съответно една година – по 
чл. 57, ал. 6 ЗЗКИ, и три години – по чл. 59, 
ал. 6 ЗЗКИ, лицето няма право да канди­
датства за заемане на длъжност или за из­
пълнение на конкретна задача, свързани с 
работа с класифицирана информация, дори 
и в тези срокове образуваното наказателно 
производство да е било прекратено или да 
е постановена оправдателна присъда. Зако­
нът не осигурява действителен и ефективен 
корекционен механизъм за защита в тези 
случаи, поради което ограниченията се оказ­
ват неотменими до изтичане на съответните 
срокове, без да е налице доказана вина за 
извършено престъпление на засегнатите от 
мярката лица. Положението остава същото, 
дори когато по отношение на засегнатия 
кандидат е налице влязла в сила присъда, с 
която същият е признат за невинен и оправдан. 
Предвидената по чл. 62 ЗЗКИ възможност за 
обжалване пред ДКСИ на отказа за издаване 
на разрешение за достъп до класифицирана 
информация установява преклузивен 7-дневен 
срок, считано от уведомяването на лицето, 
в който обичайно образуваното наказателно 
производство, послужило като формално ос­
нование за постановения отказ, не би могло 
да приключи.
Проблемът тук не се заключава в това, че 
законът не предвижда възможност за съдебно 
оспорване на акта за отказ или отнемане на 
разрешението за достъп до класифицирана 
информация, което в случая следва да се 
третира като конституционосъобразно изклю­
чение, налагащо се за защитата на висшите 
конституционни ценности – опазване на кон­
ституционния ред, националната сигурност, 
отбраната, принципите и целите на външната 
политика (вж. Решение № 14 от 2014 г. по 
к. д. № 12 от 2014 г.), а защото липсва всякаква 
възможност за преразглеждане на случая при 
промяна на релевантните обстоятелства, вклю­
чително при постановяването на оправдателна 
присъда или прекратяването на наказателното 
производство, послужило като основание за 
постановяването на отказа за издаване на 
разрешение или за неговото отнемане.