Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 11

Б Р О Й  94
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
не е подходяща за него. Разбира се, това не е
пречка да работи всякаква друга работа съоб-
разно своята квалификация. При това ограни-
чението е за период от една година. Предвиде-
ният едногодишен срок, през който лицето не
може да повтори искането си за проучване за
достъп, е и преграда към злоупотреби с право.
Правото на труд по чл. 48 от Конституцията не
означава, че всеки може да работи каквато и да
е работа без оглед на своята квалификация.
Според Решение № 18 от 1997 г. на КС (ДВ.,
бр. 110 от 1997) то не е абсолютно и “подлежи
на различни ограничения от обективен и субек-
тивен характер”. Надеждността за достъп до кла-
сифицирана информация е също вид специфич-
на квалификация, която е свързана с нацио-
налните интереси на страната. При чл. 43, ал. 5
ЗЗКИ не става въпрос за начално ограничение
за постъпване на работа, за каквото се отнася
Конвенция № 111 от 1958 г., а за самоволно от-
тегляне на направено искане за проучване, необ-
ходимо за извършване на работа с класифицира-
на информация. Разпоредбата е създадена по съ-
ображения на национална сигурност. В подкре-
па на чл. 43, ал. 5 ЗЗКИ може да се черпи аргу-
мент и от чл. 4 на цитираната конвенция. Спо-
ред него “не се смятат за дискриминационни
мерките, които засягат лице, което е обект на
законно подозрение, че се занимава с дейност,
която вреди на сигурността на държавата”. Ха-
рактерно е, че се говори не само за установени
факти, което е посочено по-нататък в чл. 14 на
конвенцията, а дори само за “подозрение”.
В чл. 43, ал. 5 ЗЗКИ няма място също така и
за намеса на конституционното право на защи-
та (чл. 56 от Конституцията), тъй като тук во-
лята за оттегляне на даденото съгласие за про-
учване е на този, който първоначално го е
дал. Няма срещу какво да се защитава той.
С оглед на изложеното искането за устано-
вяване, че чл. 43, ал. 5 ЗЗКИ противоречи на
чл. 48 и 56 от Конституцията, е неоснователно.
3. По искането за установяване на проти-
воконституционността на чл. 57, ал. 5, чл. 59,
ал. 5, чл. 60, ал. 5, чл. 68, 69, чл. 88, ал. 2 и
чл. 109 ЗЗКИ
Всички тези разпоредби се отнасят до из-
ключване правото на съдебно обжалване на от-
каза за издаване на разрешение за достъп до
класифицирана информация, прекратяването
или отнемането му от съответните органи. Твър-
дението на искателите е, че те противоречат на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията. Сочи се и Ре-
шение № 8 от 1999 г. по к.д. № 4 от 1999 г. на КС
(ДВ, бр. 47 от 1999 г.).
Според чл. 57, ал. 1 ЗЗКИ издаването на раз-
решение за достъп до класифицирана инфор-
мация от съответно ниво се отказва, когато в
хода на проучването се установи, че проучвани-
ят не отговарят на някои от изискванията по
чл. 40, ал. 1 ЗЗКИ или съзнателно е представил
неверни или непълни данни. В текста изчерпа-
телно са изброени условията за издаване на
разрешение. Член 41 и 42 ЗЗКИ поясняват по-
нятието “надеждност” на проучвания, каквото
е едно от условията, посочени в чл. 40, ал. 1.
Член 58 ЗЗКИ посочва какво трябва да съ-
държат разрешението и евентуалният отказ. В
т. 6 от същия член е казано, че трябва да бъде
упоменато и правното основание за издаването
или за отказа да се даде разрешение. Член 60,
ал. 1 ЗЗКИ изброява случаите, при които орга-
нът, издал разрешението, може да го прекрати.
При прекратяване се прилага чл. 58 ЗЗКИ.
При издаването, прекратяването и отнема-
нето на разрешение за достъп до класифицира-
на информация относно криптографската си-
гурност чл. 88, ал. 2 ЗЗКИ препраща към усло-
вията на глава пета от закона, в която се нами-
рат всички посочени правила.
За защитата на индустриалната сигурност
чл. 96 и 97 ЗЗКИ предвиждат специфични, но
изброени правила за издаване и отказ на разре-
шение. Според чл. 103, ал. 3 ЗЗКИ отказът не се
мотивира. Съгласно чл. 104, ал. 1, т. 3 в разре-
шението и отказа се сочи правното основание.
В атакуваните от искателите чл. 57, ал. 5,
чл. 59, ал. 5, чл. 60, ал. 5, чл. 88, ал. 2 и чл. 109
ЗЗКИ е казано, че решенията на съответните
органи за отказ, прекратяване и отнемане на
достъп не подлежат на обжалване по съдебен
ред. В чл. 109 ЗЗКИ е посочено, че те могат да
се обжалват по реда на чл. 62—68 ЗЗКИ. Член
62 от същия закон предвижда от своя страна
отказът, прекратяването и отнемането на даде-
но разрешение да могат да се обжалват пред
ДКСИ от заинтересуваните лица. Следващите
разпоредби уреждат процедурата. Създава се
специален ред за административно обжалване.
Член 68 ЗЗКИ постановява, че след изчерпва-
не на тази процедура решението на ДКСИ е окон-
чателно и “не подлежи на никакво обжалване”.
Не подлежат на обжалване според чл. 69
ЗЗКИ и отказът, прекратяването и отнемането
на разрешения, издадени от ДКСИ.
Въпросът за обжалването на посочените
актове, свързани със секретна информация, не
е еднозначно решен в съответните закони на
страните членки или кандидатстващи за член-
ство в НАТО. В някои съдебният контрол се
допуска, а в други са предвидени различни фор-
ми на административен контрол.
В поредица решения—№ 7 от 1995 г. по к.д.
№ 9 от 1995 г. (обн., ДВ, бр. 59 от 1995 г.; попр.,
бр. 60 от 1999 г.); № 21 от 1995 г. по к.д. № 18 от
1995 г. (ДВ, бр. 99 от 1995 г.); № 18 от 1997 г. по
к.д. № 12 от 1997 г. (ДВ, бр. 110 от 1997 г.); № 4
от 1999 г. по к.д. № 31 от 1998 г. (ДВ, бр. 33 от
1999 г.), Конституционният съд приема, “че
съдебният контрол върху административните
актове е конститутивен елемент на правовата
държава” (Решение № 13 от 1993 г. по к.д. № 13
от 1993 г.—ДВ, бр. 65 от 1993 г.) и достъпът до
него трябва да бъде поначало открит.