Държавен вестник, бр. 44, 2010 г., стр. 9

БРОЙ  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
своя страна необходимо е да се отбележи, че 
установяването на противоконституционността 
на чл. 59в, т. 1 ЗЗО практически би обезсми-
слило разпоредбата на чл. 59, ал. 12 ЗЗО, тъй 
като тя има единствено за цел да смекчи не-
говата категоричност.
Поради това, че не се събра необходимото 
мнозинство от 7 гласа за уважаване на искането 
в частта му за обявяване противоконституци-
онността на чл. 59в, т. 1 ЗЗО, то следва да се 
отхвърли като неоснователно в неговата цялост.
По изложените съображения Конституци-
онният съд на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 
от Конституцията във връзка с чл. 22, ал. 1 от 
Закона за Конституционния съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на 54 народни пред-
ставители от 41-вото Народно събрание за 
установяване противоконституционността на 
чл. 59, ал. 12 и чл. 59в от Закона за здравното 
осигуряване (обн., ДВ, бр. 70 от 1998 г.; посл. 
изм., бр. 101 от 2009 г.), създадени с § 38, т. 3 
и § 39 от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за здравното осигуряване (ДВ, бр. 101 
от 2009 г.).
Председател: Евгени Танчев
СТАНОВИЩЕ
на конституционен съдия  Благовест Пунев 
по конституционно дело № 4 от 2010 г.
Настоящото становище е мотивирано от 
необходимостта да се вземе отношение към 
природата на социалните права, тъй като не 
споделям позицията по този въпрос, изразена 
в решението. Неговото излагане се налага и 
от обстоятелството, че с посочената позиция 
се аргументира противоконституционността на 
част от оспорения текст на чл. 59 ЗЗО, който 
се отнася до изискването към лечебните заведе-
ния по чл. 9 от Закона за лечебните заведения 
за обезпеченост с медицински специалисти 
на основен трудов договор като критерий за 
достъпността и качеството на предлаганата от 
тях медицинска помощ. 
1. Спецификата на социалните права, към 
които принадлежи и това по чл. 52, ал. 1 от 
Конституцията, която ги отличава от тези 
от класически тип, се изразява в това, че те 
нямат универсален характер, т.е. относимост 
към всички граждани, а само към определени 
категории от тях (в нашия случай правото на 
здравно осигуряване  се отнася само до нуж-
даещите се от медицинска помощ). Тази тяхна 
специфика налага по необходимост държавна 
интервенция за реализацията им (правото на 
здравно осигуряване, гарантиращо  достъпна 
медицинска помощ, се предоставя при условия 
и по ред, определен със закон – чл. 52, ал. 1 от 
Конституцията) вместо единствено негативна 
позиция на държавата да се въздържа от тях-
ното нарушаване.
По своята природа социалните права са 
аморфни, без достатъчна определеност и в 
голяма степен тяхната реализация зависи от 
икономическия потенциал на обществото, от 
съществуващия модел на държавност, който 
може да бъде по-социален (преразпределителен) 
или по-либерален (пазарен), а така също от 
успешното менажиране на финансовия ресурс, 
с който разполагат бюджетите, предвидени за 
изпълнение на публичните услуги (в случая 
този на Националната здравноосигурителна 
каса (НЗОК).
Друга същностна характеристика на соци-
алните права е, че при тях носителят им не 
притежава право на иск, чрез който те могат да 
бъдат защитавани от нарушение. В тази връзка 
е необходимо да се констатира, че приетите 
въз основа на социалните принципи и норми 
на Конституцията закони не могат да бъдат 
контролирани за това, доколко успешно реали-
зират тези принципи и норми. Това означава, 
че понятието „достъпна медицинска помощ“, 
което се включва в съдържанието на правото 
по чл. 52, ал. 1 от Конституцията, не дава ин-
формация за това в каква степен това право е 
нарушено или реализирано и съответно как то 
може да бъде защитено при упражняване на 
контрола за конституционност по отношение 
на закон, приет  въз основа на делегация от 
посочения конституционен текст. 
2. Усилията на държавата в тази насока 
трябва да се преценяват като изпълнение на 
определена управленска концепция,  в случая 
на стратегия за реформиране на здравнооси-
гурителната система на обществото, която 
като израз на определена законодателна це-
лесъобразност се намира извън пределите на 
контрола за конституционосъобразност. В този 
контекст не може да се сподели становището, 
изразено от съдиите, които приемат, че чл. 59в, 
т. 1 ЗЗО е противоконституционен поради това, 
че нарушава чл. 52, ал. 1 от Конституцията. То 
се аргументира от тях с въведения критерий за 
достъпност и качество на медицинската помощ 
в оспорения текст, изразяващ се в обезпечаване 
на лечебните заведения с медицински специа-
листи на основен договор, в което те намират 
противоречие с точно фиксираните параметри 
на задължението на държавата по чл. 52, ал. 1 
от Конституцията да гарантира чрез системата 
на здравното осигуряване достъпна медицинска 
помощ. Обратното е вярно, а именно че такива 
фиксирани параметри на конституционно рав-
нище не са установени, а това е предоставено 
на обикновеното законодателство.
Всички съждения, които се правят в тази 
насока от застъпващите възможността да се уп-
ражнява конституционен контрол върху норми, 
относими към социалното право на достъпна 
медицинска помощ, неизбежно излизат извън 
пределите на юридическия дискурс и навли-
зат в чуждата на конституционното правосъ-
дие територия на активистката, управленска