Държавен вестник, бр. 49, 2012 г., стр. 5

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
органи в една четвърт от общините в страната 
по настоящата редакция. При това положение 
преценката за конституционност на промените 
в чл. 34 КТ трябва да се отнася само до т. 1 и 
т. 4 от него, в какъвто смисъл са и мотивите 
на искането, въпреки че с неговия петитум 
се оспорва конституционосъобразността на 
целия § 2 ЗИДКТ. 
Промяната на текста относно т. 1 и т. 4 
има количествен, а не съдържателен характер. 
Изискването за представителност на синди­
калните организации на национално равнище 
и в двете хипотези запазва качествената си 
характеристика, а променя само параметрите 
си – брой на членове и продължителност на ре­
гистрацията като юридическо лице до подаване 
на искане за признаване на представителност. 
Посочените промени не засягат вътрешните 
отношения в синдикалната организация, тъй 
като не създават някакъв ограничителен ре­
жим за нейното учредяване, т.е. не означават 
държавна намеса в нейното създаване, което 
би било противоконституционно като проти­
воречащо на чл. 49, ал. 1 от Конституцията. 
Увеличаването на необходимия брой членове 
на синдикалните организации, необходим за 
национално представителство на същите, няма 
да затрудни социалния диалог, който включва 
не само участието в Националния тристранен 
съвет за сътрудничество, но и колективното 
договаряне, различни форми на обмен на ин­
формация и консултиране в предприятията, 
както и механизмите за съвместно вземане 
на решения между работодатели и работници 
от общ интерес. Независимо от наличие на 
национално представителство синдикалните 
организации участват в колективното догова­
ряне и при сключването на колективен трудов 
договор в предприятието, т.е. основната цел 
на правото на сдружаване на работниците и 
служителите в областта на труда и социалното 
осигуряване е постигната. Те представляват 
автономни структури, които се занимават с 
индустриалните отношения и социалния диа­
лог на ниво предприятие, бранш и отрасъл. От 
друга страна, завишените норми за национално 
представителство са проява на управленска 
целесъобразност, която не засяга правото на 
сдружаване, тъй като синдикалните органи­
зации на работниците и служителите продъл­
жават да съществуват, дори ако не отговарят 
на новите изисквания. Новите критерии се 
отнасят само до организациите на национално 
равнище. Тези норми целят действително по-
голяма представителност при осъществяване 
на социалния диалог на национално равнище 
между синдикати, работодатели и правител­
ство. Броят на членуващите в тях социално 
осигурени лица определя относителната тежест 
на съответната синдикална организация, а 
удълженият срок за кандидатстване на орга­
низация на национално равнище след учре­
дяването є като юридическо лице е свързан 
с наличието на утвърдени позиции, структури 
и подготвени органи за участие в социалния 
диалог. Организациите на национално рав­
нище представляват една по-значителна част 
от професионалната общност и притежават 
по-добро познаване в национален мащаб на 
проблемите и интересите на работниците и 
служителите, които членуват в тях, което 
определя тяхното значение като партньори в 
Националния съвет за тристранно сътрудни­
чество, както и необходимостта от участие на 
техни представители в надзорните органи на 
Националния осигурителен институт (НОИ) 
и Националната здравноосигурителна каса 
(НЗОК). Поради това оспорените разпоредби 
на чл. 34 КТ не са противоконституционни, 
тъй като не противоречат на чл. 48, ал. 1, 
чл. 49, ал. 1 и чл. 57, ал. 2 от Конституцията.
Оспорените разпоредби не противоречат 
и на международните конвенции, по които 
България е страна и които съгласно чл. 5, 
ал. 4 от Конституцията са станали част от 
нейното вътрешно право. В това си качество 
те имат предимство пред националния закон, 
ако той им противоречи. В случая не е налице 
противоречие с чл. 3, ал. 2 от Конвенция № 87 
от 1948 г. на МОТ, според който публичните 
власти трябва да се въздържат от каквато е да 
е намеса, която може да ограничи това право 
или да попречи на неговото законно упраж­
няване, тъй като, както се изтъкна по-горе, 
такава намеса от страна на държавата не е 
налице – не е предвиден разрешителен режим 
за образуване на синдикални организации, 
които се самоорганизират и самоуправляват, 
като се съобразяват единствено само с уставите 
си, т.е. същите са автономни във вътрешния 
си организационен живот, докато оспорените 
разпоредби от КТ се отнасят само до предста­
вителството им на национално равнище – учас­
тието им в Националния тристранен съвет за 
сътрудничество, което визира външните им 
отношения със социалните партньори. В този 
смисъл не е налице и несъответствие с чл. 5 
от Европейската социална харта, която визира 
свободното сдружаване на работниците в на­
ционални или международни организации за 
защита на техните икономически и социални 
интереси. Оспорените разпоредби не са дис­
криминационни и поради това не нарушават 
чл. 2, ал. 1 от Всеобщата декларация за пра­
вата на човека, чл. 2, т. 2 от Международния 
пакт за икономически, социални и културни 
права и чл. 20 от Хартата на основните права 
на Европейския съюз. Те не третират различ­
но синдикалните организации с въведените 
изисквания за национално представител­
ство, тъй като това не препятства правото 
на синдикално сдружаване на работниците, 
а обратно, осигурява ефективна защита 
на техните интереси в социалния диалог