Държавен вестник, бр. 62, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
етап проблема с ниското заплащане на труда 
на учените. Проблемът с ниското заплащане 
на учените в  повечето научни организации в 
страната се дължи основно на архаични методи 
на управление и липса на визия за развитие 
на човешките ресурси в самите организации. 
Съществено усложнение е и силният консер­
ватизъм и институционална инерция. Това 
силно редуцира възможностите на държавата, 
посредством ресорните министерства, да на­
сърчава научните организации, в това число и 
финансово, за преодоляване на този проблем.
Отдръпването на младите хора от акаде­
мичната кариера и от инженерната професия 
е фактор, способстващ за ниската иновацион­
на активност. Инженерните специалисти са 
много важни за икономиката на всяка страна, 
тъй като, от една страна, развиват иновации, 
способстващи за техническия просперитет и за 
икономически растеж, и от друга, спомагат за 
повишаване конкурентоспособността на ико­
номиката. България е на предни места сред 
европейските държави по заетост на  инженерни 
специалисти, но над 76 % от дипломираните 
инженери не работят по специалността си, 
при средни равнища от 28 %. В България това 
съотношение е най-високо.7
Тази тенденция ще се задълбочи в бъдеще. 
Броят на младите хора на възраст 15 – 34 годи­
ни от 1990 г. насам е намалял с 300 000 души.8 
Ще намалява броят на завършващите средно 
образование заради ниския приток и високия 
процент на ранно отпадане от училище – 14 %8а. 
Съгласно изследване на Програмата за меж­
дународно оценяване на учениците (PISA) за 
степента на използване на научни познания 
от 15-годишните България е на 28 място от 
29 изследвани европейски държави.9 Това ще 
се отрази и на интереса на младите хора към 
природните и инженерните науки, който и 
сега е нисък – 24 % (по данни на НСИ) от 
студентите избират да учат природни науки, 
математика, технически науки и архитектура.
Неблагоприятен е и възрастовият профил на 
учените. Съгласно регистъра на академичния 
състав на висшите училища, поддържан от 
Министерството на образованието, младеж­
та и науката, през 2008 г. няма нито един 
7 По данни на ЕВРОСТАТ и FEANI – Феде­
рация на професионалните инженери, октомври 
2009 г., „European Engineering Report“.
8 Статистиката сочи, че ако днес хората на 
възраст 15 – 34 години са близо 2 103 259 души, 
през 2015 г. броят им ще бъде 1 747 648, а след 
още 5 години – близо 1 555 852, по данни, пред­
ставени в Националната стратегия за развитие 
на младежта.
8а Това е относителният дял на населението 
във възрастовата група 18 – 24 години, които към 
настоящия момент не участват в обучението и 
имат по-ниско от средното образование.
9 PISA обхваща 65 държави, като Китай, Син­
гапур, Япония, Нова Зеландия.
професор под 35 години и едва 12 са между 
35 и 44 години. Над 600 професори (от общо 
1290) са над 65 години. По данни на Висшата 
атестационна комисия във възрастовата група 
между 35 и 44 години има 134 старши научни 
сътрудници (от общо 2700), а най-голям е броят 
на научните сътрудници между 45 и 54 години 
(990 от общо 3138). 
Фигура 8
Докторанти във висшите училища и научноизследователските 
институти
376
385
401
392
528
583
3998
4440
4834
5079
5163
4816
0
1000
2000
3000
4000
5000
6000
2001/2002
2002/2003
2003/2004
2004/2005
2005/2006
2006/2007
Защитили дисертация
Обучаващи се
Източник: ВАК, МОМН
Ниският интерес към докторантурата като 
цяло се дължи на три основни фактора: неатрак­
тивното заплащане на докторантите, липса на 
ясна и добре платена професионална реализация 
след защита и трето, липсата на активност и 
капацитет сред научните организации.
Мобилността като основен инструмент за 
научно и професионално развитие на учените 
е много слабо застъпена в българските научни 
организации. Има практики при вътрешноин­
ституционална мобилност, особено при сходни 
научни групи, но примери за междуинститу­
ционална мобилност са рядкост. Въведените 
схеми чрез фонд „Научни изследвания“ не могат 
да окажат сериозен положителен ефект, тъй 
като са налице определени пречки (например 
законови, административни и други), свързани 
с реинтеграцията на българската научна диас­
пора и невъзможността да се ползват срочни 
трудови договори. Следва да се има предвид и 
дългогодишната тенденция на концентрацията 
на научния потенциал в столицата, при много 
слабо развити регионални научни и иновативни 
центрове.
Институционалната структура на заетите 
с НИРД у нас е нетипична. В европейските 
страни преобладаващият дял от заетите с НИРД 
е в сферата на частния сектор и висшето об­
разование. В България почти 60 % от  лицата, 
заети с НИРД, е в държавния сектор – на бю­
джетна издръжка, и то в научни организации 
с доминиращо институционално финансиране, 
при 13 % средно за ЕС. На фигура 8 е дадена 
структурата на персонала, зает с НИРД, на база 
брой на преподаватели, а не в еквивалент на 
работна заетост, поради липсата на приложима 
национална методика за отчитане на препода­
вателската натовареност във висшите учили­
ща. По изследване, проведено през 2009 г. от