Държавен вестник, бр. 47, 2016 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  47
и да се избегнат неблагоприятни последици. В 
конкретния случай, ако целта е подпомагане 
на банката, чиято несъстоятелност се иска, 
то разбираемо е, че акционерите биха мог­
ли да противопоставят различни аргументи 
от тези на лицата, представляващи банката 
в производството, които са назначени, оп­
ределени, посочени от БНБ или от Фонда, 
предвид изключване участието на органните 
представители на банката в производството. 
Защото органите на управление на банката 
са с преустановени всички правомощия и са 
отстранени от длъжност от момента на по­
ставяне на банката под специален надзор, т. е. 
встъпилите акционери биха могли да правят 
възражения, да искат събиране на доказател­
ства, те следва да бъдат уведомявани за съдеб­
ните заседания, да им се връчват преписи от 
книжа и пр. Защото, допускайки определени 
лица до участие в производството по несъсто­
ятелност на банка, би следвало специалният 
закон да дефинира техните правни средства за 
упражняване на правата, ако има отклонение 
от общите субсидиарно приложими правила. 
Встъпилите лица в общия граждански процес 
упражняват своето право на защита по един 
вече образуван процес, макар и с по-огра­
ничени процесуални правомощия, но могат 
да обжалват решението на съда, дори когато 
подпомаганата страна не го обжалва.
По отношение на акционерите, встъпили 
в производството по делото, разпоредбата на 
чл. 16, ал. 1, изр. 3 ЗБН ограничава участието 
им в производството по делото, като неоправ­
дано и в разрез с приложимия институт на 
встъпването ги лишава от право на жалба, 
с което се нарушава правото на защита във 
всички стадии на процеса съгласно чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията. Правото на защита, 
установено в Конституцията, като проявна 
форма на правото на достъп до и защита 
пред съд налага конформно тълкуване според 
възприето от Европейския съд по правата на 
човека – а именно като достъп до съд (каквото 
съставлява встъпването по смисъла на чл. 11, 
ал. 4 ЗБН), но и като възможност за пълноцен­
но, реално и ефективно участие в процеса, в 
това число и чрез възможността да се обжалва 
постановеният съдебен акт на една или повече 
последващи инстанции, от която встъпилите 
в процеса акционери, притежаващи повече от 
5 % от капитала на банката, са лишени.
С атакуваната разпоредба е нарушен и 
принципът на равенство и състезателност в 
съдебния процес по силата на чл. 121, ал. 1 
КРБ. Последната разпоредба вменява за­
дължението за осигуряване на равенство на 
страните в съдебния процес на съдилищата 
като орган на съдебната власт. Съдилищата 
са задължени да осигуряват равенство и със­
тезателност на участниците в производството, 
като прилагат точно процесуалните закони, а 
в конкретната хипотеза тези прогласени права 
не са намерили проявление в анализирания 
текст по чл. 16 ал. 1, изр. трето на ЗБН чрез 
осигуряване право на встъпилите акционери 
да обжалват решението на съда по несъсто­
ятелността. Това тяхно право е различно от 
правото им да оспорват законосъобразността 
на решението на БНБ за отнемане на лиценза 
на банката, което право те биха могли да уп­
ражнят в един предходен процес пред Върхов­
ния административен съд по реда на чл. 151, 
ал. 3 от Закона за кредитните институции. 
В доктрината се приема, че принципът на 
равенство на страните в процеса се изразя­
ва в еднаквите процесуални права, с които 
всяка страна разполага, за да защити мате­
риалните си права съобразно процесуалната 
роля, която заема (Българско гражданско 
процесуално право, проф. Ж. Сталев, 2012, 
стр. 103). Равенството на страните често се 
определя с дидактични цели и за по-голяма 
яснота и прегледност с утвърдения от Ев­
ропейския съд за правата на човека израз: 
„равенство на оръжията“ (т. е. равенство в 
набора от процесуални средства за защита). 
След като встъпването по чл. 11, ал. 4 ЗБН 
би следвало да се разглежда като встъпване 
с правните характеристики на встъпване по 
ГПК, включващо и възможност за обжалване 
на постановения съдебен акт, то лишаването на 
встъпилите акционери от право на обжалване 
съставлява нарушение на принципа на равен­
ство, доколкото страна в процеса е лишена 
от основно право за защита – обжалване на 
съдебния акт. 
Не би могло да се приеме, че е налице 
значим обществен интерес, чиято защита 
би оправдала ограничаването на това про­
цесуално право на встъпилите да обжалват 
първоинстанционното решение. Известно е, че 
обжалването на съдебното решение не спира 
изпълнението и предоставянето избирателно 
на определени участници в производството 
на правото на обжалване на съдебния акт не 
води до извод за постигане на максимална 
бързина, т. е. избягване на неоснователно 
забавяне. Напротив осигуряването на равен­
ство на всички страни в процеса (главни и 
подпомагащи) и условия на състезателност 
би довело и подпомогнало установяването 
на обективната истина в интерес както на 
страните, така и на вложителите и другите 
кредитори на банката. 
Не намирам достатъчно убедителни ар­
гументи и в тезата за това, че участието на 
акционери в производството пред гражданския 
съд било безпредметно (ненужно), тъй като 
не биха могли да повлияят върху изхода на 
производството, доколкото решението за от­
немане на лиценза е влязло в сила. Подобно