Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 7

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
събрание да приема решение за произвеждане 
на национален референдум е пряко обвързано 
с останалите му конституционно уредени пра­
вомощия. В този смисъл въпросите, предмет на 
национален референдум, могат да бъдат само 
такива, чието решаване е от компетентност на 
Народното събрание. Този извод следва и от 
възможните правни последици, възникващи 
в резултат на дадения на референдума вот от 
гражданите […]. Очевидно е, че след като по­
начало националният референдум е с решаващ 
характер, той не би могъл да изпълни своето 
предназначение и вотът на гражданите да бъде 
зачетен, като произведе предвидения правен 
ефект, ако въпросът (или въпросите), предмет 
на референдума, се окажат в компетенциите 
на друга институция или дори на друга власт“.
За разлика от парламента като общонацио­
нално представително учреждение и основен 
държавен орган с уредени на конституционно 
равнище изключителни властнически право­
мощия, неговият председател не представлява 
самостоятелен държавен орган в рамките на 
разделените власти, макар и да разполага с 
някои собствени правомощия, уредени в Ос­
новния закон. Още в Решение № 16 от 1992 г. 
по к.д. № 25/1992 г. Съдът е имал възможност 
да обърне внимание, че „председателят на На­
родното събрание не е самостоятелен орган на 
власт в традиционния смисъл на това понятие, 
макар известни властнически правомощия да 
са му дадени (чл. 77, ал. 1, т. 4), а други да са 
предвидени като възможности в изключителни 
ситуации (чл. 97, ал. 4). Типичното, основното 
в правомощията на председателя на Народно­
то събрание е това, че те са насочени преди 
всичко към организацията и дейността на На­
родното събрание. Такива са функциите му по 
отношение на организацията и ръководството 
на парламента, подготовката на дневния ред, 
спазването на вътрешните правила и проце­
дура. Специфични са и представителните му 
функции. Когато осъществява такива, например 
във външнополитическите отношения, той 
може да изказва виждания и становища, но ако 
действията му ангажират Народното събрание 
с поемането на определени задължения, той 
трябва да бъде специално упълномощен за това 
или впоследствие тези негови действия трябва 
да бъдат одобрени от Народното събрание. Във 
всички случаи представителните му функции 
се осъществяват в рамките на правомощията 
(както по продължителност, така и по съдър­
жание), дадени му от Народното събрание“. 
Посочено е, че според волята на конституцион­
ния законодател, обективирана в стенограмата 
от заседанието на Великото народно събра­
ние при обсъждане и приемане на чл. 77 от 
Конституцията, „председателят на Народното 
събрание отговаря на правната фигура на 
пръв между равни (Primus inter pares). Оттук 
и изводът, че към него не следва да се предя­
вяват повече изисквания извън онези, които 
се предвиждат за всеки народен представител“. 
Това разбиране относно конституционната роля 
на председателя на парламента е потвърдено 
в Решение № 16 от 2018 г. по к.д. № 4/2018 г., 
според което „председателят и заместник-пред­
седателите на НС не са държавни органи от 
категорията на обхванатите от установената 
конституционна система, а вътрешни органи 
на парламента – държавният орган е самото 
общонационално представително учреждение“.
Конституционният съд не намира основание 
да се отклони от установеното разбиране, според 
което председателят на Народното събрание 
не е самостоятелен държавен орган в рамки­
те на разделените власти, а е орган на самия 
парламент и уредените на конституционно 
равнище негови правомощия с представителен, 
организационен, ръководен и удостоверителен 
характер са производни от компетентността 
на парламента и като такива са насочени да 
обезпечат функционирането му. От тази гледна 
точка Основният закон по правило не допуска 
председателят на Народното събрание да за­
мества самото общонационално представител­
но учреждение, издавайки еднолични актове 
по въпроси, които Конституцията е запазила 
като компетентност единствено на парламента 
(доколкото от това правило има изключения, 
те имат изрична конституционна уредба – та­
кова е предвиденото в чл. 70 от Конституцията 
правомощие на председателя на парламента да 
дава разрешение за задържане и възбуждане 
на наказателно преследване срещу народен 
представител, когато Народното събрание не 
заседава).
Изложеното се отнася изцяло и до пра­
вомощието на парламента по чл. 84, т. 5 от 
Конституцията да взема решение за произвеж­
дане на национален референдум, направено от 
оправомощен за това субект по чл. 10, ал. 1 
от Закона за прякото участие на гражданите в 
държавната власт и местното самоуправление 
(ЗПУГДВМС). Законовата уредба отразява 
посоченото относно конституционната недо­
пустимост произнасяне по предложение за 
произвеждане на национален референдум да 
се прави от субект, различен от Народното 
събрание. Така според чл. 10, ал. 2 ЗПУГДВМС 
именно парламентът е органът, който „приема 
решение за произвеждане на национален рефе­
рендум, когато това е поискано от инициативен 
комитет с подписка, съдържаща подписите на 
не по-малко от 400 000 български граждани