Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
заразни болести – холера, чума, вариола, 
жълта треска, вирусни хеморагични трес-
ки, дифтерия, коремен тиф, полиомиелит, 
бруцелоза, антракс, малария, тежък остър 
респираторен синдром, COVID-19 и тубер-
кулоза с бацилоотделяне. В ал. 3 на чл. 61 
ЗЗ е предвидена възможност министърът на 
здравеопазването по предложение на главния 
държавен здравен инспектор да разпореди 
задължителна изолация и на заразоносители и 
болни от болести извън упоменатите в ал. 1.
Посочените в чл. 61, ал. 1 ЗЗ инфекции 
имат различна характеристика според ло-
кализацията на причинителя (дихателни, 
чревни, трансмисивни и покривни инфек-
ции), поради което е различен и начинът на 
тяхното предаване. Те се класифицират като 
заразни болести поради установени за всяка 
от тях: общ причинител, обща клинична 
картина с малки индивидуални различия, 
животозастрашаващо състояние или дълго-
годишно (доживотно) инвалидизиране след 
преболедуване. Относимо към изброените в 
чл. 61, ал. 1 ЗЗ болести е, че за част от тях 
не съществува адекватно лечение, насочено 
срещу причинителя, или липсва ваксина, 
която да предпазва от развитието на съот-
ветното заболяване, или и двете. 
Общото между тях е, че заразоносите-
лите и болните от някое от инфекциозните 
заболявания по чл. 61 ЗЗ, които са отказали 
или не изпълняват задължителната изолация 
и/или болнично лечение, с поведението си 
застрашават живота и здравето на околните. 
Поради това съхраняването и осигуряването 
на възможност за достъп до данни, необхо-
дими за установяване на идентификатор на 
ползваните клетки за нуждите на прину-
дителното изпълнение на задължителната 
изолация и болнично лечение на лицата по 
чл. 61 ЗЗ, представляват мярка, насочена 
към опазване на човешкия живот и здраве 
и би могла да се приеме като съвместима и 
съответна (подходяща) за неотложни случаи, 
свързани с общественото здраве и сигурност.
Защитата на живота и здравето на населе-
нието безспорно е легитимна конституционна 
цел, която поначало оправдава ограничения 
на неприкосновеността на личния живот. 
Правото на живот, разбирано като право 
на опазване на живота и здравето, е кон-
ституционно право от висш порядък и пред-
поставка за пълноценното упражняване на 
целия комплекс от основни права. В своята 
практика Конституционният съд му отрежда 
доминираща позиция, като приема, че то има 
приоритет по отношение на другите права, 
които, за да бъде опазено, е допустимо да 
бъдат накърнени (Решение № 10 от 1995 г. 
по к.д. № 8/1995 г.).
Съдържанието на правото на живот е тясно 
свързано с естествената същност на човека и 
се изразява преди всичко във възможността 
той да съществува. То обаче има и качествено 
измерение – част от защитеното му съдържа-
ние е и възможността човек да съществува 
в отсъствие на болести и в оптимално фи-
зическо и душевно здраве (Решение № 14 от 
1996 г. по к.д. № 15/1996 г.). Здравето като 
състояние на организма е предпоставка за 
самото съществуване на човека. Негативните 
здравословни промени могат да влияят в раз-
лична степен върху тази възможност. Оттам 
и връзката на правото на живот с правото 
на здраве (Решение № 10 от 1995 г. по к.д. 
№ 8/1995 г.), уредено по специфичен начин в 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията като право на 
здравно осигуряване, гарантиращо достъпна 
медицинска помощ и безплатно ползване на 
медицинско обслужване (Решение № 8 от 
2016 г. по к.д. № 9/2015 г.).
В модерната демократична държава пуб-
личната власт е длъжна не просто да се 
въздържа от посегателства върху човешкия 
живот и здраве, но и да се грижи за тях по-
зитивно, включително като чрез ефективни 
правни мерки ги защитава срещу опасности 
от трети лица. Това задължение е функция 
от същността на основните права като обек-
тивни ценности на конституционния правов 
ред. В пространството на основните права 
се осъществява обмен на фундаментални за 
обществото и за отделния индивид ценности, 
които правят възможно функционирането и 
развитието на личността. В основните права 
са концентрирани конституционноправни 
стойностни решения, които укрепват закрила-
та на индивидуалната свобода на гражданите.
Като част от конституционния ценностен 
порядък правото на живот и здраве и не-
прикосновеността на личния живот могат да 
влязат в конфликт помежду си и да формират 
полюсни двойки, които съдържат различни 
блага. Такава колизия възниква, когато ли-
цата по чл. 61 ЗЗ се отклонят от задължи-
телната изолация и/или болнично лечение, 
а задача на законодателя в тези случаи е да 
защити живота и здравето на населението, 
без да посяга върху ценностното ядро на 
правото на зачитане неприкосновеността на 
личния живот.
Способ за преодоляване на възникна-
лото напрежение между правото на живот 
и здраве и неприкосновеността на личния 
живот се съдържа в уравновесяването и 
съгласуването между тях. От законодателя 
се очаква да държи сметка и да отчита 
своевременно динамично променящите се 
обществени отношения и чрез механизмите