Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
пандемия изисква разгръщане на бързи и 
авангардни решения за защита на живота и 
здравето на населението, но в същото време 
следва да се гарантира, че бързите темпове, 
с които настъпват промените в този период, 
не водят до неволно ерозиране на върховен-
ството на закона“. 
Посочената практика на СЕС е свързана 
с конституционните стандарти, към които 
трябва да се придържа националният за-
конодател. В практиката си българският 
Конституционен съд е имал възможност 
нееднократно да преценява напрежението 
между конкуриращи се основни права, осно-
вани на конституционно защитени ценности 
и интереси. Релевантно за настоящото дело 
е произнасянето на Конституционния съд 
по к. д. № 8/2014 г., а след Решение № 2 от 
12.03.2015 г. по делото, с което съдът обявява 
за противоконституционни чл. 250а, чл. 250е, 
чл. 251 и чл. 251а от Закона за електронните 
съобщения – редакция, ДВ, бр. 14 от 2015 г., 
посочвайки, че българският законодател 
съществено е разширил и надхвърлил изис-
кванията на силно критикуваната в теорията 
и практиката Директива 2006/24/ЕО, към 
този момент вече обявена за невалидна с 
решение на Съда на Европейския съюз (СЕС) 
от 8.04.2014 г. по съединени дела С-293/12 
и С-594/12, след което в чл. 251б и сл. ЗЕС 
(нов, ДВ, бр. 24 от 2015 г.) законодателят 
приема друга заместваща уредба. 
В Решение № 2 от 2015 г. съдът е посо-
чил, че макар и въведен като средство за 
постигането на една легитимна цел от общ 
интерес, както за Европейския съюз, така и за 
всяка национална държава, за да бъде оценен 
като необходим, подходящ и съразмерен в 
условията на едно демократично общество, 
обсъжданият режим на събиране, запазване 
на данните от целия телекомуникационен 
трафик (общо и без повод) и достъпа до тях 
безспорно представлява сериозна намеса в 
личния живот на гражданите и следва да бъде 
уреден по начин, съобразен с най-високите 
възможни стандарти на сигурност, каквито 
оспорената правна регламентация като цяло 
не съдържа и затова не може да осигури.
Чрез предвидения с атакуваната уредба 
(свързана с чл. 61 и 215 ЗЗ) пряк и незабавен 
достъп до трафичните данни по чл. 251б, 
ал. 1, т. 6 ЗЕС, чиито оператори са длъжни 
да съхраняват в продължение на шест месе-
ца, дори да не се разкрива съдържанието на 
комуникацията, е възможно да бъде събрана 
чувствителна информация за начина на жи-
вот, навиците, придвижването, интересите, 
политическите и други предпочитания на 
субекта на данни. Посредством филтрира-
не и анализ на тези данни могат да бъдат 
изградени сравнително точни профили за 
консуматорските, културните и политиче-
ските предпочитания на отделния индивид 
или групи хора.
Тъй като въведеният с оспорения нормен 
комплекс в ЗЕС режим на запазване и достъп 
до трафични данни по чл. 251б, ал. 1, т. 6 
по своя характер и същност представлява 
намеса в личното пространство на граж-
даните, то гарантираната в чл. 32, ал. 1 от 
Конституцията неприкосновеност на личния 
живот служи като критерий за оценка на 
конституционосъобразността на атакуваните 
разпоредби. 
Традиционното разбиране за неприкосно-
веност на личния живот се свързва с пра-
вото на определена сфера на автономност 
на индивида, преди всичко в отношенията 
с публичната власт. От гледна точка на 
своя генезис и поради правната си природа 
неприкосновеността на личния живот при-
надлежи към първото поколение основни 
права, насочени към защитата на физическия 
и духовния интегритет на човешката личност, 
и по-специално автономията и частната 
сфера на индивида. Тази категория права се 
утвърждава във всички съвременни консти-
туции и се ползва с изключително висока 
степен на правна защита както в национал-
ните демократични правни системи, така и 
в международните и европейските системи 
за защита на основните права (Решение № 4 
от 2006 г. по к.д. № 11/2005 г.).
Гарантираната от чл. 32, ал. 1 на Кон-
ституцията неприкосновеност обхваща раз-
нообразни аспекти на личния живот, като 
физически, емоционален и морален ин-
тегритет, личностно самоопределение, вкл. 
и „информационно самоопределение“, съз-
даване и поддържане на взаимоотношения 
и контакти с други лица и пр. – своеобразен 
комплекс от ценности, които не се поддават 
на изчерпателно дефиниране и формират 
обособената интимна сфера на човека, за 
навлизането в която трябва да съществува 
преграда (Решение № 7 от 1996 г. по к.д. 
№ 1/1996 г.; Решение № 8 от 2019 г. по к.д. 
№ 4/2019 г.). 
Правото на неприкосновеност на личния 
живот, уредено в чл. 32, ал. 1 от Конститу-
цията, включва и възможността на индивида 
да решава принципно самостоятелно кога 
и при какви граници да разкрива лична 
информация за живота си, както и правото 
на всяко лице автономно (лично) да реши 
доколко и пред кого да сподели факти от 
личния си живот.
Във всяко демократично общество непри-
косновеността на личната сфера на индивида