Държавен вестник, бр. 96, 2000 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  96
низации и други, независимо от предмета на
дейността им. Обжалването на нормативен акт
съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС не е обвързано със
срок. Поради изложеното жалбата е процесу-
ално допустима.
При разглеждане основателността на жал-
бата по същество петчленният състав на ВАС
взе предвид изложените в нея съображения и
становищата на страните, изразени по делото и
подкрепени с представените писмени доказа-
телства, като с оглед на тях прецени законосъ-
образността на обжалваните разпоредби на
наредбата в съответствие с основанията по
чл. 12, т. 1—5 ЗВАС и прие следното:
Конституцията на Република България де-
финитивно с нормата на чл. 23 прогласява ос-
новното конституционно начало, според което
държавата създава условия за свободно разви-
тие на науката, образованието и изкуствата и
ги подпомага. Съгласно чл. 53, ал. 6 от основ-
ния закон държавата упражнява контрол върху
всички видове и степени училища. Конституци-
онно предоставената на висшите училища ака-
демична автономия и нейната конкретна уред-
ба в Закона за висшето образование не отрича
допустимостта за държавна намеса в управле-
нието на висшето образование.Функциите на
държавата в това управление се упражняват чрез
Народното събрание и Министерския съвет. С
нормата на чл. 9, ал. 3, т. 5 ЗВО законодателят
е възложил на МС да утвърждава единни дър-
жавни изисквания за получаване на образовател-
ни степени по професионални направления или
специалности, които са задължителни за всички
регламентирани със закона висши училища. В
изпълнение на законовата делегация Министер-
ският съвет е издал Наредба за единните държав-
ни изисквания за придобиване на висше образо-
вание по специалността “Право” и професионал-
на квалификация “юрист”, в чл. 1, ал. 1 на която
е предвидено, че висше образование по специал-
ността “Право” се придобива на образователната
и квалификационна степен “магистър” в юриди-
чески факултет на българско висше училище.
Приетите от Министерския съвет задължи-
телни държавни изисквания за придобиване на
висше юридическо образование в Република
България съответстват на правната уредба на
висшето образование, възприета в устройстве-
ния Закон за висшето образование (обн., ДВ,
бр. 112 от 1995 г.; изм., бр. 28 от 1996 г., бр. 56 от
1997 г.; попр., бр. 57 от 1997 г.; изм., бр. 58 от
1997 г., бр. 60 от 1999 г.; попр., бр. 66 от 1999 г.;
изм., бр. 111 и 113 от 1999 г., бр. 54 от 2000 г.).
Нормата на чл. 5 ЗВО е включена в глава
първа, озаглавена Общи положения, и има за
принципно предназначение да посочи, че вис-
ше образование се придобива само във висши
училища, създадени по ред, определен със за-
кон. Законодателят изключва възможността
висше образование да се придобива в други
видове и степени училища, които не са със ста-
тут на висше училище. Законоустановеното
принципно положение съответства на опреде-
лената с чл. 2 ЗВО цел на висшето образова-
ние—подготовката на висококвалифицирани
специалисти над средното образование и раз-
витието на науката и културата. Това обаче не
означава, че всяко българско висше училище,
открито с решение на Народното събрание при
условията и по реда на чл. 9, ал. 2, т. 1 и чл. 14—
16 ЗВО, може да отговаря на задължителните
изисквания за придобиване на висше образова-
ние по специалността “Право” и професионал-
на квалификация “юрист”.
Неоснователно в жалбата се твърди, че след
като в чл. 6 ЗВО е прието, че само висшето учи-
лище може да извършва подготовка на специа-
листи в отделните научни области, незаконосъ-
образно е изричното посочване в текста на чл. 1,
ал. 1 от наредбата на структурното звено, което
може да извършва това обучение.
ВАС в петчленния си състав не споделя из-
тъкнатите от жалбоподателя доводи, че чл. 1,
ал. 1 на наредбата противоречи на чл. 5, 6 и чл. 7,
ал. 1 ЗВО и произволно стеснява и изопачава
смисъла на закона.
Обжалваната разпоредба не противоречи и
на чл. 25 и 26 ЗВО, както неправилно се твърди
в т. 2 на жалбата.
Съгласно чл.25, ал.1 ЗВО висшите училища
включват в структурата си основни и обслужва-
щи звена, а с ал. 2 и 3 последните изчерпателно
са изброени. Посочените в текста на ал. 2 ос-
новни структурни звена на висшите училища
са: факултетите, департаментите, институтите,
филиалите и колежите.
По дефиниция факултетът е основно звено
на висшето училище, обединяващо катедри за
осигуряване на обучението на студентите по една
или група сродни специалности—чл. 26, ал. 1
ЗВО. Законът поставя изискване факултетът да
разполага с не по-малко от 40-членен академи-
чен състав на основен трудов договор с висшето
училище, в който да има не по-малко от 20 ха-
билитирани лица.
Несъстоятелно е твърдението в жалбата, че
законодателят е акцентирал върху ролята на
факултета като основно звено, обединяващо
катедри. От обстоятелството, че в текста на
чл. 26, ал. 1 ЗВО след израза “обединяващо ка-
тедри” е пропусната запетая, не следва изво-
дът, до който е стигнал жалбоподателят, че оси-
гуряването на обучението на студентите по една
или група сродни специалности не е предоста-
вено на факултета. Волята на законодателя, из-
разена в разпоредбите на закона, е в обратния
смисъл. Нещо повече, от предвидените в чл. 25,
ал.2 ЗВО основни структурни звена на висшите
училища единствено факултетът осигурява обу-
чението на студентите в специалност. Департа-
ментът осигурява обучение по една или повече
дисциплини, които не съставляват специалност,
а институтът е основно звено на висшето учи-
лище, което обединява академичния състав за
извършване на дългосрочна научноизследова-