Държавен вестник, бр. 32, 2011 г., стр. 11

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
конституционната рамка и да се постави под 
въпрос смисълът им на ценностна категория, 
която Конституцията признава и защитава. 
Колкото до вида на средствата, които ще 
осигурят конституционно установения баланс 
и дали те са подходящи, то законодателят ще 
трябва да се ръководи от конституционната 
рамка. След като Конституцията въвежда об­
щата клауза, че наред с националната сигурност 
и народното здраве и правата на другите са 
ограничител на правото свободно да се напус­
кат пределите на страната и в този смисъл им 
отдава по-голямата тежест като конституционна 
ценност, то възможността да се преценява, дали 
ограничението е по-голямо от необходимото, би 
могло да се обсъжда единствено в контекста на 
забраната за злоупотреба с право (чл. 57, ал. 2 
от Конституцията). Обратното означава да се 
коригира установеният конституционен модел. 
В този смисъл принудителната административ­
на мярка по чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД обслужва 
конституционна цел и затова сама по себе си 
тя не може да бъде противоконституционна, 
нито пък да се отрича нейната допустимост.
Подобна мярка не е прекомерна, защото 
не въвежда ненужни или пък несиметрични 
ограничения за длъжника в рамките на за­
почналото принудително изпълнение с оглед 
целения от нея резултат. Тя просто ограничава 
възможността длъжникът, който е осъден, да 
блокира започването на изпълнителния процес 
или да го протака във времето. В този смисъл 
тя обслужва в някаква степен ефективното 
развитие на изпълнителния процес, а отсъст­
вието на длъжника може само да забавя и да 
отдалечава във времето неговото приключване.
Въпросът, дали принудителната администра­
тивна мярка по чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД е прекомерна 
по отношение засягания интерес, отговорът се 
съдържа в самия текст. Мярката се налага не 
за всяко публично вземане, респ. вземане, а за 
онези от тях, които са над определен размер, 
не са обезпечени и за които това е поискано. 
Това става с мотивирана заповед, в рамките на 
определено производство при спазване на общите 
условия за действителност на административните 
актове, вкл. съответствие с целта на закона, 
която подлежи както на административен, така 
и на съдебен контрол. Важен елемент в баланса 
на принудителната административна мярка и 
целта, която тя преследва, е и обстоятелството, 
че тя може да не се наложи, стига длъжникът 
да представи обезпечение, вкл. поръчителство, 
гаранции и т.н., и затова е неприемливо да се 
твърди, че възможността да се избегне налаганата 
мярка е свързана единствено с изпълнението 
на дълга. Понятието „обезпечение“ по смисъла 
на закона има широки граници. Следователно 
длъжникът, който е осъден с влязло в сила съ­
дебно решение или друг акт за установяване на 
публично вземане, може да блокира налагането 
на принудителната административна мярка и 
да напуска свободно пределите на страната. 
Рискът обаче трябва да бъде за него, а не за 
кредитора под претекст, че длъжникът е лишен 
от правото си свободно да напуска пределите 
на страната. Още повече тъкмо по този начин 
той ще съдейства на изпълнението и в този 
смисъл от него в най-голяма степен ще зависи, 
дали да се приложи мярката по чл. 75, т. 5 и 6 
ЗБЛД. Да се изисква от него друга форма на 
съдействие е ненужно, доколкото става дума за 
парично задължение и обстоятелството, дали 
длъжникът разполага с необходимите парични 
средства, е без значение. В този смисъл изда­
ването на заповедта няма да наруши принципа 
за съразмерност – административният акт не 
засяга в по-голяма степен права и интереси, 
отколкото е необходимо за целта, за която се 
издава тази заповед.
Органът, който налага мярката по чл. 75, 
т. 5 и 6 ЗБЛД, действа при условията на об­
вързана компетентност. Тази постановка на 
закона има своето оправдание във факта, че 
той не може да постъпва по друг начин освен 
да се подчинява на влязло в сила съдебно ре­
шение или акт за установяване на публично 
вземане, защото те са задължителни за него. 
Съответно съдебният контрол ще бъде контрол 
за законосъобразност с възможност делото да 
бъде решено по същество от него. Колкото до 
размера на вземането, така както е фиксиран в 
чл. 75, т. 5 ЗБЛД, сам по себе си той не може 
да бъде основание за противоконституционност. 
Въпросът има различни аспекти, вкл. размерът 
на сумата да бъде достатъчно голям, за да оп­
равдава задвижването на административната 
процедура по налагане на мярката, и в същото 
време необходимо е законът да си дава сметка, 
че прекалено високият размер би ограничил 
възможността длъжникът да блокира налага­
нето на мярката, като представи обезпечение. 
Колкото до хипотезата на чл. 75, т. 6 ЗБЛД, тук 
законодателят е използвал бланкетна формула 
„големи размери“. 
Неправилно би било целта на принудител­
ната административна мярка по чл. 75, т. 5 и 
6 ЗБЛД да се свързва единствено с частния 
имуществен интерес или пък с имуществена 
цел по смисъла на Директива 2004/38/ЕО. Без 
значение дали става въпрос за публично или 
частно вземане, чрез тях се гарантира стабил­
ността на правния ред, защитава се правната 
сигурност, доколкото става въпрос за влязло 
в сила осъдително съдебно решение или акт 
за установяване на публично вземане, което 
трябва да бъде изпълнено. 
Не споделяме и развитата в мотивите теза, че 
преценката за тежестта на дадена принудителна 
административна мярка трябва да се преценява 
през призмата на визирани в НПК мерки за 
процесуална принуда. Те имат различни цели 
и се прилагат по отношение на различни по 
своя характер правоотношения – материални 
и процесуални, в рамките на наказателния 
процес. Следователно липсва база за сравне­
ние. Разбирането, че проблемите на правния 
ред трябва да се преценяват през призмата на 
наказателното право и на наказателния про­