Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
в съответствие с установените стандарти и 
нормативи (но според мен в чл. 17а липсват 
именно достатъчно ясни стандарти) – пора­
ди което „всяко засягане на интегритета на 
дюните представлява такава деградация на 
околната среда, защото прави невъзможно 
възобновяването им и уврежда непоправимо 
природната среда и природните екосистеми“ 
(като припомня Решение № 12 от 2013 г. по 
к. д. № 9 от 2013 г.). Припомня и че вече е 
посочил (в същото решение по отношение на 
обявената от него за противоконституционна 
т. 2 на ал. 1 на чл. 17а ЗУЧК), че предвиде­
ното изключение, което има за основание на 
разрешението само наличието на подробен 
устройствен план, обезсмисля забраната и 
води до нарушаване на чл. 15 от Конститу­
цията и разпоредбата на т. 2 е обявена за 
противоконституционна. 
Според мен обаче същото е относимо в 
пълна степен и за изключението, предвидено 
в атакуваната по настоящото дело разпоредба 
на чл. 17, ал. 2.
По аргумент от същото решение от 2013 г. 
позволеното „поставяне на шатри и па­
латки, както и преминаване, паркиране и 
престой на превозни средства, ремаркета и 
полуремаркета“, дори да е пряко свързано с 
посочените в ал. 1 обекти, също трябва да 
е поставено под такъв контрол, който, като 
съобразява обществения интерес, не допуска 
осъществяването на такива дейности извън 
строго необходимото за изграждането или 
експлоатацията на същите обекти. За да е 
съобразен с Конституцията, е необходимо 
законът да закрепва изискване за доказана 
необходимост от предприемане на посочените 
дейности и чрез допълнителен критерий за из­
ключителност и невъзможност по друг начин 
да се удовлетворят потребности, свързани с 
посочените обекти, както и за ограничаване 
на такива дейности до абсолютно необхо­
димото и осъществяването им по възможно 
най-щадящ дюните начин.
3.6. Съдът потвърждава и разбирането, че 
Конституцията изисква държавната политика 
при осъществяване на дейности, свързани с 
околната среда, да бъде съобразена с изис­
кванията на чл. 15 от Конституцията. Тази 
политика съответства и на определението, 
дадено в § 1, т. 1 от допълнителните раз­
поредби на Закона за опазване на околната 
среда, което характеризира околната среда 
като комплекс от дейности, които са насоче­
ни към предотвратяване на деградацията на 
околната среда, към нейното възстановяване, 
запазване и подобряване. …„Всяко засягане на 
интегритета на дюните представлява такава 
деградация на околната среда, защото прави 
невъзможно възобновяването им и уврежда 
непоправимо природната среда и природните 
екосистеми“ (Решение № 12 от 2013 г. по
к. д. № 9 от 2013 г.). 
Според мен обаче водещо трябва да е 
именно разбирането, възприето от съда, че 
този окончателен и непоправим резултат от 
човешката дейност противоречи на целта 
на правното уреждане на всички въпроси 
относно околната среда, регулирането на 
които следва да отговаря на чл. 15 от Кон­
ституцията. Постигането на легитимна цел, 
каквато поначало е изграждането на „обекти 
с национално значение и специални обекти, 
свързани с отбраната и сигурността на стра­
ната“, трябва да е подчинено на изискванията 
за безалтернативност и разумен баланс чрез 
ограничено до необходимото и най-щадящо 
извършване на такава дейност, за да бъдат 
съхранени природните дадености. 
Именно в този смисъл според мен общата 
формулировка на изключението по чл. 17а, 
ал. 2 ЗУЧК е твърде недостатъчна. В съот­
ветствие с чл. 15 от Конституцията евенту­
ално изключение би следвало да се допусне 
само при липса на алтернатива – изискване, 
каквото нормата не съдържа и с нищо не го 
предполага. Допускайки без закрепени огра­
ничителни условия изключение от забраната, 
предвидена в първата част на чл. 17, ал. 2, 
текстът „освен в случаите на разрешено 
строителство по ал. 1“ според мен влиза в 
противоречие и със задължението на гражда­
ните да опазват околната среда, предвидено 
в чл. 55, изр. второ от Конституцията, тъй 
като фактически им позволява (макар по 
изключение) да нарушават предвидените в 
същия закон мерки за опазването и възпро­
изводството на околната среда.
3.7.	 Затова не споделям утехата на съ­
образеното с Конституцията тълкуване, 
според което, макар да не закрепва изрично 
ограничителни условия за изключението от 
забраната, предвидена в първата част на 
чл. 17а, ал. 2, текстът „освен в случаите на 
разрешено строителство по ал. 1“ не може 
да се тълкува като насърчаващ неспазване 
на задължението на гражданите да опазват 
околната среда, предвидено в чл. 55, изр. 
второ от Конституцията, макар фактически 
да им позволява (по изключение) да нару­
шават предвидените в същия закон мерки за 
опазването и възпроизводството на околната 
среда. Съдът приема, че в този смисъл форму­
лировката на изключението по чл. 17а, ал. 2 
ЗУЧК не може да се тълкува и прилага освен 
в контекста на конституционния императив, 
записан в чл. 15 и чл. 55 от Конституция­
та – но според мен текстът на чл. 17а, ал. 2 
ЗУЧК не позволява подобен добронамерен 
прочит и не предполага, че всеки правен 
субект ще прояви същата добронамереност 
при прилагането (и още повече при наруша­
ването) на тази разпоредба.
3.8. Съдът ясно установява, че „редакци­
ята на разпоредбата е непълна“, но твърде 
оптимистично (вкл. предвид установеното 
широко отсъствие на зачитането на прякото