Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 11

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Като взема предвид цялостната конститу­
ционноправна уредба, утвърждаваща върхо­
венството на Конституцията, съдът стига до 
извода, че без прилагането на изключението 
от общото правило, установено в чл. 151, 
ал. 2, изречение трето от Конституцията, 
ефективното осигуряване на върховенството 
на Конституцията би било невъзможно и кон­
ституционното правосъдие би било лишено от 
възможност да изпълни своето предназначение 
в конституционната правова държава. Върхо­
венството на правото в основата си означава, 
че в един правен ред всеки спор се разрешава 
в съответствие и единствено в съответствие с 
приложимото право. Прилагането на обявения 
за противоконституционен закон към висящо 
производство е в противоречие с принципа на 
върховенството на Конституцията и нарушава 
забраната на чл. 5, ал. 1 – никой закон не може 
да противоречи на Конституцията, ако проти­
воречи, той не е част от правната система, а 
следователно не е приложимо право – което 
единствено има значение за решаването на 
правни спорове. Спрямо правоотношения, 
предмет на висящи съдебни производства, 
обявеният за противоконституционен закон не 
се прилага. Целта е да се осуети постановяване 
на съдебни решения в противоречие с решени­
ето на Конституционния съд и следователно 
уронващи върховенството на Конституцията. 
Противното разбиране е несъвместимо с 
върховенството на Конституцията, с нейното 
непосредствено действие, с духа и принципите 
на правовата държава.
Утвърденият в Конституцията принцип 
на справедливост (материалният елемент на 
принципа на правовата държава), както и 
разпоредбата, че правораздаването се осъщест­
вява от съдилищата (чл. 119, ал. 1) означава, 
че конституционна ценност представлява не 
толкова постановяването на самото реше­
ние от съд, а по-скоро постановяването на 
справедливо съдебно решение. Формалното 
правораздаване от съд не е справедливост­
та, която е утвърдена в Конституцията и се 
защитава и закриля от нея. Разпоредбата на 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията предвижда, 
че съдията трябва да се въздържа да прилага 
закон, за който смята, че противоречи на 
Конституцията. Цялостната конституционна 
уредба цели законът, който противоречи на 
Конституцията, да не бъде приложен, да не 
възникнат противоконституционни и в този 
смисъл несправедливи правни последици от 
прилагането на такъв правен акт и да не бъдат 
нарушени правата на личността. В контекста 
на горните разсъждения справедливостта 
надделява за тази хипотеза – конституци­
онният законодател е намерил балансирано 
разрешение за последиците от решението на 
Конституционния съд, като в чл. 151, ал. 2, 
изр. трето е въвел основно правило „занапред“ 
от момента на влизане в сила на решението, 
обявената за противоконституционна норма 
да не се прилага и едновременно за висящите 
производства е въвел изключение от правило­
то. Справедливостта налага подобен подход, 
защото тези, които имат доверие в правото, 
в действителност са в позиция на правна 
несигурност. Конституционният законодател 
е въвел балансиращ механизъм за гаранти­
ране на правна сигурност и справедливост. 
Конституционните разпоредби на чл. 151, 
ал. 2, изр. трето и чл. 150, ал. 2 имплицитно 
съдържат идеята, че правилото за действие 
„занапред“ се прилага, освен ако не води до 
крайна несправедливост. В крайна сметка 
правната сигурност не се отнася до релативна 
стабилност на правния ред, основана на за­
конност, а е сигурност, основана единствено 
на валиден закон. 
Ако спрямо висящите съдебни производства 
решението на Конституционния съд действа 
според общото правило „ex nunc“, съдебните 
състави ще са обвързани да разрешат спора 
съобразно обявения за противоконституци­
онен материален закон. За да не се стигне 
до такъв несправедлив изход на съдебния 
процес, от разпоредбата на чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията се извежда изключение от 
общото правило на чл. 151, ал. 2, изр. трето. 
Противното би означавало да се отрече прин­
ципът на върховенството на Конституцията, 
принципът на правовата държава, принципът 
на непосредствено действие на конституци­
онните разпоредби, да се потъпче правото 
на всяко лице да защитава пряко правата си 
чрез позоваване на Конституцията и правото 
на всяко лице да се обръща към съда, за да 
получи защита на конституционните си права 
и свободи.
По изложените съображения абсолютно 
действие „занапред“ на решение за невалид­
ност на акта, предмет на контрол за консти­
туционност, е несъвместимо с върховенството 
на Конституцията, което конституционното 
правосъдие гарантира, и конституционният 
законодател допуска имплицитно изключение 
от правилото в чл. 151, ал. 2, изр. трето от 
Конституцията.
В заключение, за правоотношенията, пред­
мет на висящи съдебни производства, обяве­
ният за противоконституционен закон не се 
прилага. В тези случаи съдът решава спора, 
позовавайки се пряко на Конституцията, ко­
гато това е възможно, както и чрез аналогия 
на закона и аналогия на правото. 
3. Относно условията, при които се проя­
вява възстановителното действие на решение 
на Конституционния съд, с което се обявява за 
противоконституционен закон, изменящ или 
отменящ действащ 
За да установи съответствие с Основния 
закон на дадено правно правило, в обхвата на