Държавен вестник, бр. 80, 2016 г., стр. 5

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
заключение, че конституционното право на 
защита може да се реализира в своята пъл-
нота само ако пътят до съда не е затворен, 
тъй като единствено състезателният публичен 
съдебен процес при равенство на спорещите 
страни в смисъла по чл. 121 от Конституцията 
може да осигури разкриването на истината и 
точното прилагане на закона. Недвусмислено 
и безусловно е приел, че „правото на съдебна 
защита, въпреки че не е изрично формулирано 
в Основния закон, в рамките на по-общата 
постановка на чл. 56 от Конституцията трябва 
да се счита за принцип на правовата държа-
ва“ (вж. мотивите на Тълкувателно решение 
№ 14/2014 г. на КС). Следователно крайният 
резултат от настоящото производство зависи 
от отговора на въпроса дали наистина проце-
дурата за временно настаняване на малолетни 
и непълнолетни в съответните домове, устано-
вена в чл. 37 ЗБППМН, изключва ефективния 
достъп на засегнатите лица до съдебен контрол.
С оглед на специфичните правомощия, 
дадени на прокурора с оспорената законова 
разпоредба, необходимо е предварително ясно 
да бъдат разграничени актовете и действията, 
които той осъществява в изпълнение или за 
осигуряване на конституционните функции 
на прокуратурата, установени в чл. 127 от 
Конституцията, от другите актове и действия, 
които допълнително са му възложени със спе-
циален закон. В първия случай прокурорската 
институция като структура на съдебната власт, 
в частност всеки съответно оправомощен 
прокурор като орган на същата власт, следи 
за спазване на законността съобразно пред-
писанията на Основния закон. Тази категория 
властнически актове и действия, а такива са 
всички актове и действия по Закона за съдеб-
ната власт (ЗСВ), Наказателно-процесуалния 
кодекс, Гражданския процесуален кодекс, Ад-
министративнопроцесуалния кодекс (АПК), 
Закона за изпълнение на наказанията и Закона 
за административните нарушения и наказания, 
съставляват проявление на върховна, консти-
туционно предоставена власт, поради което не 
могат да бъдат окачествени като изпълнителни 
(административни). Това се отнася и за актовете 
и действията на прокурора по други закони, 
които също са в изпълнение на функциите по 
чл. 127 от Конституцията (например предпри-
емане на действия, насочени към отмяната на 
незаконосъобразни актове). Несъмнено про-
курорските актове от посочения вид остават 
извън визираните в чл. 120 от Конституцията. 
Поначало те не подлежат на външен контрол 
за законосъ­образност пред съда, освен ако та-
къв контрол е предвиден изрично от закона в 
случаите, когато засягат индивидуални права и 
законни интереси (в този смисъл вж. раздел ІІІ 
на Решение на КС № 7/2004 г.).
Съдържанието на правомощието, предос-
тавено с чл. 37 ЗБППМН, обаче е коренно 
различно в своята същност. В този случай 
прокурорът не изпълнява, нито осигурява 
изпълнението на конституционните функции 
на прокуратурата, а действа като администра-
тивен орган. В тази особена хипотеза даденото 
от него разрешение следва да се третира като 
управленско (административно), поради което 
няма основание да се ползва с друг конституци-
онен режим, различен от установения в чл. 120 
от Конституцията за всички административни 
актове. В това се състои и специфичността 
на прокурорския акт, издаден на основание 
на законовата разпоредба, която е предмет на 
настоящия конституционен контрол.
Съобразявайки се с гореизложените прин-
ципни положения, КС приема, че по своята 
правна същност разрешението на прокурора 
за удължаване на престоя в дом за временно 
настаняване на малолетни и непълнолетни над 
24 часа не се отличава от акта на съответния 
специализиран орган на МВР за първоначално 
настаняване. И в двете хипотези чрез изрично 
волеизявление на овластен със закон държавен 
орган с обвързваща сила се ограничава личната 
свобода и неприкосновеност на засегнатото 
лице. В този аспект прокурорското разрешение 
съдържа всички признаци на легалното опре-
деление за индивидуален административен акт 
по чл. 21, ал. 1 АПК. Поначало действащата 
правна уредба, включително и на конститу-
ционно ниво, не стеснява компетентността за 
издаване на административни актове в рамките 
на органите, принадлежащи към системата на 
изпълнителната власт. Дори законът изрично 
предвижда такива актове да издават и органи 
от други властнически структури. Аргументи 
в този смисъл могат да се извлекат от чл. 82, 
ал. 1, т. 1, 3 и 4 АПК. В същата насока е и 
по-широката дефиниция на понятието „ад-
министративен орган“ по смисъла на допъл-
нителната разпоредба на § 1, т. 1 АПК. В 
случая по чл. 37 ЗБППМН прокурорът действа 
като овластен със закон орган на друга власт 
(съдебната), каквато възможност изрично е 
предвидена в определението по чл. 21, ал. 1 
АПК. Аналогична констатация за правното 
му положение при издаване на разрешението 
за удължаване на престоя в дом за временно 
настаняване на малолетни и непълнолетни се 
съдържа и в мотивите на посоченото по-горе 
решение на ЕСПЧ.
При положение че в оспорената норма 
са визирани актове на прокурора, които съ-
държат всички признаци на индивидуалните 
административни актове, тезата, че засегна-
тите лица са лишени от достъп до съдебен 
контрол остава без правна опора. Вярно е, 
че законът не е предвидил специално произ-
водство, но въпреки това пътят към съда е 
открит по общите правила на раздел І „Ос-
порване на индивидуални административни 
актове“ на глава десета на АПК. Конститу-
цията възприема като принципно положение, 
че на обжалване пред съдилищата подлежат 
всички административни актове, освен ако 
обжалваемостта изрично е изключена със