Държавен вестник, бр. 85, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  85
ционният съд не се е произнасял с решение 
или с определение за недопустимост, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Разпоредбата на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията обвързва възможността за сезиране 
на Конституционния съд със съществуването 
на несъответствие между закон и Конститу­
цията, което е констатирано в рамките на 
конкретно съдебно производство и тъкмо 
неговото разрешаване е причината съдебният 
състав да се обърне към Конституционния 
съд. Според възприетото в практиката на 
Съда разбиране съдебен състав би могъл
да поиска установяване на противоконститу­
ционност единствено на разпоредби от закона, 
които имат пряко отношение към предмета 
на разглеждания от него спор (Определение 
от 29.04.2014 г. по к.д. № 4 от 2014 г.; Опреде­
ление от 17.09.2019 г. по к.д. № 9 от 2012 г.). 
Обосноваването, че поставеният въпрос е от 
значение за решаване на конкретното дело, 
е определящо условие за установяване на 
компетентността на съдебния състав да се­
зира Конституционния съд, както и на самия 
Конституционен съд да се произнесе. Както е 
посочил Съдът в Тълкувателно решение № 3 
от 2020 г. по к.д. № 5 от 2019 г., „[в]ъпросът за 
конституционосъобразността на приложимия 
по висящото дело закон, независимо от мо­
дела на конституционно правосъдие, винаги 
има преюдициален характер – такъв въпрос 
не би имало мотив да се поставя и решава, 
ако отговорът на същия няма да има ефект 
за разрешаването на правния спор, по повод 
на който е сезиран Конституционният съд“. 
Съдебният състав би могъл да осъществи 
конституционосъобразно правосъдната си 
функция само ако отговорът на поставения 
въпрос пряко произтича от конкретното дело, 
поради което сезирането следва да е необхо­
димост, а не само възможност за решаване 
на конкретния правен спор (Определение 
№ 2 от 2024 по к.д. № 8 от 2024 г.).
Становището на сезиращия съд за при­
ложимото право не е обвързващо за Кон­
ституционния съд, който има правомощие 
да извърши самостоятелна преценка дали е 
компетентен да се произнесе по искането, 
с което е сезиран. Решаващо условие за 
допускане на искането за разглеждането му 
по същество е дали отговорът на поставения 
въпрос е в кръга на компетентност на Кон­
ституционния съд. Съдебният състав излага 
доводите си относно приложимото право, 
като се позовава на „законовата невъзмож­
ност“ на прокурора по чл. 287, ал. 1 НПК да 
изменя обвинението „с прилагането на закон 
за не по-тежко наказуемо престъпление, без 
съществено изменение на обстоятелствена­
та част на обвинението“. Вносителят прави 
извод, че независимо че този въпрос не се 
регулира от правото на ЕС, последиците 
от посоченото от него решение на СЕС са 
довели до нефункциониране на установения 
режим за съдебна служебна преквалификация 
на деянието.
Оспорената разпоредба на чл. 287, ал. 1 от 
Наказателно-процесуалния кодекс се намира 
в част четвърта „Съдебно производство“, глава 
двадесета „Съдебно заседание“. Разпоредбата 
е приложима в хипотези на събрани в хода на 
съдебното следствие пред първоинстанцион­
ния съд доказателства, които предпоставят 
съществена промяна във фактическите об­
стоятелства на деянието, описани в обвини­
телния акт, или в случаите на прилагане на 
закон за по-тежко наказуемо престъпление.
Съгласно чл. 127, т. 3 от Конституцията 
само прокуратурата разполага с правомо­
щието да привлича към отговорност лицата, 
които са извършили престъпление. Това кон­
ституционно правомощие на прокуратурата 
е намерило израз в разпоредбата на чл. 242, 
ал. 1 НПК, според която, след като завърши 
разследването, прокурорът повдига обвинение 
с обвинителен акт, и в разпоредбата на чл. 287, 
ал. 1 НПК, по силата на която прокурорът 
повдига ново обвинение, когато в хода на 
съдебното следствие установи основания за 
съществено изменение на обстоятелствената 
част на обвинението или за прилагане на 
закон за по-тежко наказуемо престъпление. 
Като оспорва конституционосъобразността на 
разпоредбата в частта „по-тежко“, вносителят 
твърди, че „актуалната редакция на разпо­
редбата“ отнема правомощие на прокурора 
да изменя обвинението с цел прилагане на 
„закон за не по-тежко наказуемо престъп­
ление“. Този извод аргументира с висящото 
пред него наказателно дело, като счита, че 
прокурорът следва да има право да измени 
обвинението, като посочи нови правни ква­
лификации, които са по-леко наказуеми от 
възприетите в обвинителния акт. 
Сезиращият съд не може да очаква по 
искане на основание чл. 150, ал. 2 от Кон­
ституцията Конституционният съд да се 
произнесе по въпроси от компетентността 
на самия сезиращ съд, да замества волята 
на законодателя със свое решение или да 
дава указания на Народното събрание каква 
правна уредба да създава (Определение № 2 
от 13.03.2024 г. по к.д. № 8 от 2024 г.).