Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 7

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Срещу уважаването на искането на вноси-
теля са изразили становища и правни мнения 
Народното събрание, министърът на правосъ-
дието, Висшият адвокатски съвет, проф. д-р 
Анелия Мингова, проф. д-р Огнян Стамбо-
лиев, проф. д-р Силви Чернев, доц. д-р Таня 
Градинарова и Благовест Пунев. Изложени 
синтезирано, в обобщен вид, съображенията 
им се свеждат основно до следното: крите-
рият „очевидна неправилност“ не е неясен 
и неизясним, а е бланкетно формулирано 
правно понятие, чието попълване с конкретно 
съдържание се изяснява при правоприлага-
не чрез допустимите методи на тълкуване; 
новосъздадената разпоредба на чл. 280, ал. 2 
ГПК не само не ограничава, а разширява 
правото на съдебна защита и приложното 
поле на касационното обжалване, прибавяйки 
към вече съществуващите предпоставки още 
основания за неговата допустимост, при това 
изрично регламентирани като самостоятелни 
и необвързани от наличието на предпостав-
ките по ал. 1 на чл. 280 ГПК, поради което 
е в синхрон с конституционното правомощие 
на съдебната власт да дава защита на правата 
и законните интереси на гражданите, юриди-
ческите лица и държавата.
Изтъква се още, че чрез преценката за 
„очевидна неправилност“ се осъществява 
селективната функция на ВКС по допускане 
на жалбите, а не тяхната правораздавателна 
дейност като контролно-отменителна съдебна 
инстанция при решаването на конкретния 
правен спор. Същността и предназначението 
на възприетия селективен модел на касаци-
онно обжалване допуска регламентацията на 
бланкетни правни понятия като условия за 
достъп, които са израз на необходимия баланс 
между възложените с чл. 124 и 119 от Кон-
ституцията функции на ВКС по уеднаквяване 
правоприлагането и правораздавателните му 
правомощия. В дейността си по уеднаквяване 
на правоприлагането, в съответствие с чл. 124 
от Конституцията, ВКС е призван да разкрие 
точния и ясен правен смисъл на законовия 
критерий „очевидна неправилност“, като 
определи неговото съдържание в граници, 
че да отговори на предназначението и целта 
на новата разпоредба на чл. 280, ал. 2 ГПК 
за нуждата от касационна защита както на 
обществения интерес от законосъобразно, 
справедливо, унифицирано и предвидимо 
правораздаване, така и на частния интерес 
на страните по делото.
Поддържа се и че оспорената разпоредба 
не влиза в противоречие с принципа за разде-
ление на властите, тъй като съдебната власт 
не изземва компетентността на законодател-
ната власт. Осъществявайки селекцията на 
касационните жалби въз основа на уредените 
в чл. 280, ал. 2 ГПК предпоставки, ВКС не 
създава „правна норма по всяко разгледано 
гражданско дело“, а тълкува и попълва с 
конкретно съдържание абстрактното правно 
понятие „очевидна неправилност“ в съответ-
ствие с предоставените му от законодателя 
правомощия по преценка на основанията за 
достъп до касационен контрол.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, развити в искането, 
в становищата на конституираните институции 
и поканените организации, в представените 
правни мнения, релевантната правна уредба и 
съображенията на законодателя при приемане 
на оспорената разпоредба, за да се произнесе, 
съобрази следното:
Оспорената разпоредба на чл. 280, ал. 2 
ГПК гласи: „Независимо от предпоставките 
по ал. 1 въззивното решение се допуска до 
касационно обжалване при вероятна нищож-
ност или недопустимост, както и при очевидна 
неправилност.“ Разпоредбата е нова – създа-
дена е през 2017 г. със Закона за изменение и 
допълнение на ГПК (ДВ, бр. 86 от 27.10.2017 г.).
Мотивите на законодателя, видно от сте-
нограма от пленарно заседание на Народното 
събрание от 17.10.2017 г., за приемането на 
разпоредбата на чл. 280, ал. 2 ГПК, част от 
която е предмет на искането, изтъкват необ-
ходимостта от въвеждане на „втори критерий“ 
за допускане до касационен контрол, който 
при запазване на селективния му характер 
да осигури постановяването на справедливи 
съдебни актове, да допринесе за подобряване 
„правната защита“ на страните и възстановя-
ване „доверието в правосъдието“. Преследва-
ната от законодателя цел на новата уредба по 
чл. 280, ал. 2 ГПК е да разшири приложното 
поле на предпоставките за допускане до кас-
ационно обжалване на въззивните актове, 
включително чрез засилване на служебните 
правомощия на ВКС при установяването им.
Конституционният съд подчертава, че 
касационната фаза на съдебното производ-
ство по граждански дела не е издигната в 
конституционен императив. Конституцията 
не определя броя на съдебните инстанции. 
Инстанционността е прерогатив на устрой-
ственото и процесуалното законодателство, а 
достъпът до касационната фаза не е абсолютен 
и може да бъде преценяван от върховната 
съдебна инстанция въз основа на законово 
установени критерии за подбор на касаци-
онните жалби. Така в мотивите на Решение 
№ 27 от 15.10.1998 г. по к. д. № 20/1998 г. Кон-
ституционният съд, тълкувайки разпоредбата 
на чл. 124 от Конституцията, овластяваща 
Върховния касационен съд да осъществя-
ва върховен съдебен надзор върху всички 
съдилища, заключва, че конституционният 
законодател „…има предвид съдилищата, а 
не че всички дела трябва да бъдат разгледани 
триинстанционно. В зависимост от различни 
ценности, които законодателно трябва да бъдат 
защитени, са възможни изключения от прин-
ципно важащата триинстанционна система. 
Тези изключения не накърняват чл. 124 от 
Конституцията. Следователно не всяко дело,