Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 82

СТР.  82	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
обикновената законодателна процедура и след 
консултация с Икономическия и социалния 
комитет, приемат директиви. 
Оспореният текст на чл. 82, ал. 2 ЗУО, 
без да прави разграничение между търгов­
ска банка, която е лицензирана в държа­
ва – членка на ЕС, и такава, която няма това 
качество, въвежда ограничения за банковата 
услуга – предоставяне на банкова гаранция 
по ЗУО от търговска банка, като поставя 
изисквания за съдебната є регистрация в Ре­
публика България и лицензирането є от БНБ. 
От една страна, чл. 5, ал. 4 от Конституцията 
визира примата на международния договор, 
надлежно ратифициран и обнародван, по който 
Република България е страна, пред нормите 
на вътрешното законодателство, които му 
противоречат. Такова противоречие е налице 
между ДФЕС и разпоредбата на чл. 82, ал. 2 
ЗУО, доколкото с предвидените в нея ограниче­
ния не се прави разграничение при банковата 
услуга – предоставяне на банкова гаранция 
от търговска банка на държава – член на 
ЕС, от такава на държава, която не е член на 
ЕС, въпреки либерализирането на услугата в 
рамките на Съюза.
От друга страна, в изпълнение на изисква­
нето на чл. 59, § 1 ДФЕС за либерализиране 
на услугите, и в частност на банковите, са 
приети директиви от ЕП и Съвета, които са 
имплементирани във вътрешното национално 
законодателство – относно банковите услуги 
това са чл. 20, ал. 1 и чл. 22 от Закона за 
кредитните институции (ЗКИ), които в случая 
са приложимото право. Според първия текст 
банка, лицензирана в държава членка, може 
да извършва на територията на Република 
България чрез клон дейностите по чл. 2, 
ал. 1 и 2, ако те са включени в лиценза є 
и след като БНБ бъде уведомена за това от 
компетентния орган, който го е издал. Пре­
доставянето на банкова гаранция попада в 
кръга на дейностите, визирани в чл. 2, ал. 2 
ЗКИ (т. 7 от нея), поради което, щом като 
банката е била лицензирана за тази дейност 
в държава членка, тя може да я осъществява 
чрез своя клон на територията на Република 
България, без да е необходима съдебна регис­
трация в нашата страна и без лицензирането 
є от БНБ, след като последната е уведомена 
от органа, издал лиценза. Член 22 ЗКИ при 
същите условия дава възможност търговската 
банка да извършва директно на територията 
на Република България дейностите, предви­
дени в чл. 2, ал. 1 и 2, т.е. без посочените 
ограничения в банкирането, предвидени в 
чл. 82, ал. 2 ЗУО, като остава само услови­
ето за посочване на имената и адресите на 
лицата, които ще я представляват пред БНБ. 
Последното не е предмет на искането за ус­
тановяване на несъответствие на оспорената 
разпоредба от ЗУО с ДФЕС.
Поради изложеното искането по чл. 149, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията относно чл. 82, 
ал. 2 ЗУО като неоснователно следва да се 
отхвърли. Този текст трябва да се тълкува 
конформно, като се приеме, че същият е 
приложим само при предоставяне на банкови 
услуги на територията на Република Бълга­
рия, в случая на банкова гаранция по ЗУО от 
търговска банка, която не е била лицензирана 
в държава – членка на ЕС, а извън него. В 
тази хипотеза ДФЕС не е изобщо относим 
към условията, при които такава търговска 
банка може да осъществява банкиране в 
страната, за да се приеме, че поставените 
с оспорената разпоредба на ЗУО условия за 
неговото извършване въвеждат ограничения, 
несъответстващи на режима на либерали­
зация на банковите услуги с чл. 56 и след­
ващите от ДФЕС. Приложимото право при 
предоставяне на банковата услуга – банкова 
гаранция от търговска банка, лицензирана 
в държава – членка на ЕС, ще бъде чл. 20 и 
22 ЗКИ, а не чл. 82, ал. 2 ЗУО, поради което 
оспореният текст не подлежи на преценка за 
съответствие с ДФЕС.
По изложените съображения и на осно­
вание чл. 149, ал. 1, т. 1, т. 2, предл. 1 и т. 4, 
предл. последно от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
І. Обявява за противоконституционна раз­
поредбата на чл. 39, ал. 3 от Закона за управ­
ление на отпадъците (обн., ДВ, бр. 53 от 13 
юли 2012 г.; изм., бр. 66 от 26 юли 2013 г.) в 
частта „ ,безвъзмездно за всяка от страните“.
Отхвърля искането на 61 народни пред­
ставители от 41-вото Народно събрание за 
установяване на противоконституционността 
на останалата част от разпоредбата, както и 
на чл. 19, ал. 3, т. 7 относно думите „органи­
зирането на дейностите по разделно събиране 
на масово разпространени отпадъци“; чл. 19, 
ал. 3, т. 11 относно думите „с население, 
по-голямо от 10 000 жители на територията 
на общината, и при необходимост в други 
населени места“; чл. 19, ал. 5; чл. 22, ал. 1 
относно думата „условията“; чл. 22, ал. 2 от­
носно думите „условията за регистрацията на 
площадките, както и условията за предаване 
на отпадъци на площадките по чл. 19, ал. 3, 
т. 11“; чл. 33, ал. 3; чл. 33, ал. 4 относно думите 
„в населените места по ал. 1“; чл. 38, ал. 4; 
чл. 69, ал. 2 относно думите „към заявлението 
по чл. 68“; чл. 75, ал. 2, т. 3; чл. 77, ал. 2; чл. 80, 
ал. 4; чл. 82, ал. 6; чл. 82, ал. 8; чл. 82, ал. 9 
относно думата „условията“; чл. 88, ал. 2, т. 4; 
чл. 90, ал. 6; чл. 91, ал. 1, т. 1; чл. 91, ал. 1, 
т. 2 и чл. 91, ал. 2, т. 3; чл. 93, ал. 2; чл. 108, 
изр. 2; чл. 129, ал. 5, изр. 2; чл. 145, ал. 1, т. 11 
от Закона за управление на отпадъците.