Държавен вестник, бр. 46, 2004 г., стр. 48

С Т Р .  48
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  46
По чл. 13, ал. 1, изречение второ:
Тази правна норма предвижда, че времето
на работната смяна е времето на реално изпъл-
нение на функционалните задължения и не
включва работното време по смисъла на чл. 3,
ал. 1, т. 1 и 2 и според жалбоподателя противо-
речи на чл. 142, ал. 4 КТ, тъй като се увеличава
продължителността на една работна смяна по-
вече от 12 часа. Наистина в разпоредбата на
чл. 142, ал. 4 КТ е уредено, че максималната
продължителност на една работна смяна може
да бъде до 12 часа. Изключвайки като работно
време приравненото по чл. 3, ал. 1, т. 1 и 2 в
разпоредбата на чл. 13, ал. 1, изречение второ
от наредбата, органът, който я е издал, е нару-
шил разпоредба от нормативен акт от по-висо-
ка степен, какъвто е КТ, като по този начин е
допуснал увеличение на максималната продъл-
жителност на работната смяна повече от 12 часа.
В този смисъл разпоредбата на чл. 13, ал. 1,
изречение второ е незаконосъобразна и проти-
воречи на чл. 142, ал. 4 КТ и следва като такава
да бъде отменена на основание чл. 12, т. 4 ЗВАС,
предвид нарушението на установената макси-
мална продължителност на работното време на
една работна смяна в КТ.
По чл. 14, ал. 1 и ал. 2 от наредбата:
С тази правна норма е прието, че може да
се удължава максималната продължителност
на работната смяна с до два часа с телефоно-
грама, изпратена от работодателя. Изрично е
посочено, че това е едно изключение само в
случаи, свързани със сигурността на графика
на движението, или такива, които биха дове-
ли до утежняване на експлоатационната об-
становка. Следователно при нормално разви-
тие на работния процес максималната про-
дължителност на една работна смяна е 12 часа.
В изключителни случаи обаче, посочени по-
горе, е възможно тази продължителност да
бъде увеличена до два часа. Изпращането на
телефонограма от работодателя за увеличе-
ние на работната смяна само по себе си показ-
ва, че се касае не до нормалната работна об-
становка, а до извънредна ситуация. В тези
случаи удължената продължителност на ра-
ботната смяна се заплаща, поради което пра-
вата на работниците и служителите не се на-
кърняват. В чл. 136а КТ изрично е уредена въз-
можност работодателят да удължава работ-
ното време по производствени причини. Та-
кива производствени причини представляват
и посочените в чл. 14, ал. 1 и 2 от наредбата и
са изключение от приетото работно време в
железопътния транспорт, поради което и в
тази част жалбата е неоснователна. Възраже-
нието в жалбата, че по този начин се полага
извънреден труд под формата на удължаване
на работното време, е неоснователно, след
като в чл. 136а КТ се позволява удължаване
на работното време при определени условия,
свързани с производствена необходимост, а
по какъв начин то ще бъде организирано е по
преценка на работодателя.
Предвид изложеното съдът счита, че в тази
част жалбата е неоснователна и следва да бъде
отхвърлена.
По чл. 17, ал. 6 от наредбата:
С тази правна норма се предвижда, че в слу-
чаите, когато работниците са освободени от
дежурство по смисъла на чл. 17, ал. 5, на същи-
те може да се възлага работа не по-рано от 4
часа. Според жалбоподателя с разпоредбата на
чл. 17, ал. 6 от наредбата се нарушават меж-
дудневната и междуседмичната почивка по
чл. 152 и чл. 153, ал. 2 КТ, които не могат да
бъдат по-малки от 12 часа и съответно от 48
часа. Наистина възлагането на работа след 4
часа от края на дежурството е в разрез с въз-
приетия принцип на КТ за задължителност на
междудневната и междуседмичната почивка,
тъй като тяхното предназначение е свързано с
възстановяване на работника и подготовката
му за работа след това. С обжалваната разпо-
редба се нарушава субективното право на ра-
ботниците и служителите на почивка, което
право е законоустановено, и затова е налице
отменителното основание на чл. 12, т. 4 ЗВАС.
Поради тези съображения съдът счита, че
чл. 17, ал. 6 следва да бъде отменен като неза-
коносъобразен и противоречащ на нормати-
вен акт от по-висока степен.
С оглед изложеното Върховният админист-
ративен съд—5-членен състав, счита, че на ос-
нование чл. 12, т. 4 ЗВАС следва да бъдат отме-
нени като незаконосъобразни чл. 13, ал. 1, из-
речение второ и чл. 17, ал. 6 от Наредба № 50 от
2001 г., издадена от министъра на транспорта и
съобщенията. В останалата част жалбата на
Ивайло Пенчев Иванов от Мездра в качеството
му на председател на Регионалния синдикален
съвет—София, на Синдиката на железничари-
те в България към КНСБ е неоснователна и
следва да бъде отхвърлена.
Водим от гореизложеното и на основание
чл. 23 ЗВАС Върховният административен съд—
5-членен състав,
Р Е Ш И :
Отменя като незаконосъобразни разпоред-
бите на чл. 13, ал. 1, изречение второ и чл. 17,
ал. 6 от Наредба № 50 от 2001 г. за работното
време на ръководния и изпълнителския персо-
нал, зает с осигуряване на превозите на пътни-
ци и товари в железопътния транспорт, издаде-
на от министъра на транспорта и съобщенията,
обн. в “Държавен вестник”, бр. 4 от 11.I.2002 г.,
в сила от 1.I.2002 г.
Отхвърля жалбата на Ивайло Пенчев Ива-
нов—ЕГН 5907191908, от Мездра в качеството
му на председател на Регионален синдикален
съвет на Синдиката на железничарите в Бълга-
рия в останалата є част като неоснователна.
Решението не подлежи на обжалване, а в
отменената част влиза в сила от обнародването
му в “Държавен вестник”.
Председател: К. Пенчев
28090