Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  5	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
(чл. 17, ал. 4); „Държавните имоти се стопа­
нисват и управляват в интерес на гражданите 
и обществото“ (чл. 18, ал. 6). Тази собственост 
във всичките є разновидности (изключител­
на държавна собственост, публична и частна 
държавна и общинска собственост – Решение 
№ 19 от 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г.) служи 
на обществените интереси. Публичната власт, 
осъществявана от държавата и общините, по 
дефиниция обуславя използването на тяхната 
собственост винаги в обществен интерес, докато 
частната собственост на гражданите и юриди­
ческите лица няма за цел непосредствено да 
служи на обществените интереси, а е средство 
за икономическа стабилност и просперитет 
на отделния субект. Следователно разграни­
чаването в режима на собствеността според 
титуляря є е заложено в самата Конституция. 
Съдът установява, че то не е привилигирована 
уредба, а различна такава – в противен случай 
разграничаването не би имало смисъл. Съдът 
отбелязва, че особеният ред по чл. 519 и 520 
ГПК не е единственото различие спрямо другите 
субекти в частното право. Особеното положе­
ние на държавата като частноправен субект 
се проявява в традиционни конструкции на 
гражданския процес като самостоятелна линия 
и свидетелстват за осмислена последователност 
у законодателя: срещу държавни учреждения 
ГПК не допуска изпълнение на невлязло в сила 
съдебно решение (чл. 243, ал. 2); не се допуска 
обезпечение на иск за парично вземане срещу 
държавни учреждения (чл. 393, ал. 1). Извън 
ГПК законодателството също съдържа недопус­
кане на принудително изпълнение – например 
срещу движима и недвижима собственост на 
читалищата, както и приходите от тях (Закон 
за народните читалища, чл. 25). Посочените 
законови конструкции не се оспорват като 
противоконституционни. Самата Конститу­
ция не изключва възможността правото на 
собственост да бъде защитавано по различен 
начин в зависимост от предназначението на 
собствеността (публична или частна) или от 
личността на собственика (публично тяло или 
частно лице), поради което съдът заключава, 
че не е налице противоконституционност на 
чл. 519 и 520 ГПК с оглед разпоредбата на 
чл. 17, ал. 3 КРБ.
V
Относно твърдяното противоречие с принципа 
за еднакви правни условия на стопанска дейност 
по чл. 19, ал. 2 от Конституцията
7. В искането се твърди, че недопускането 
на принудително изпълнение срещу държавно 
учреждение или община води до откровено 
толериране на държавната и общинската соб­
ственост, поставя ги в положение на привиле­
гировани стопански субекти и като резултат 
злепоставя частната стопанска инициатива, 
поставя изпълнението на влязлото в сила съдеб­
но решение в зависимост от волята на задъл­
женото учреждение или община и обезсмисля 
задължителната сила на съдебния акт, с което 
се нарушава принципът за еднакви правни ус­
ловия на стопанска дейност, записан в чл. 19, 
ал. 2 КРБ. В две от становищата на заинтере­
сованите по делото страни се поддържа, че е 
налице и нарушение на чл. 6 КРБ – принципа 
за равенството пред закона.
Съдът многократно и от различни аспекти 
е разглеждал уредбата на чл. 19 КРБ и е под­
чертавал, че при упражняването на частната 
собственост всички правни субекти, включи­
телно държавата и общините, са (принципно) 
равнопоставени (Решение № 19 от 1993 г. по к.д. 
№ 11 от 1993 г.). Едновременно с това в кон­
ституционната практика са откроявани случаите 
на различни и специфични правни режими за 
отделни видове отношения в частноправното 
пространство и се прави изводът, че когато за 
едно и също право или задължение законът 
предвижда диференциация, това не означава 
нарушаване на конституционния принцип за 
равенство пред закона. Диференциацията се 
основава на определен критерий и на него 
трябва да отговарят всички субекти от една 
група. Равенството пред закона не е еднаквост 
за всички субекти на едно право или задълже­
ние. Без диференциация не биха могли да се 
отчитат обективните и субективните различия, 
изискващи нееднаква правна уредба, за да се 
постигне равенство пред закона (Решение № 6 
от 2010 г. по к.д. № 16 от 2009 г.). В този спор 
съдът няма основания да се отклонява от до­
сегашната си практика.
Съдът установява, че законодателството съ­
държа такава диференциация – за случаите, при 
които публичната власт, респ. държавните уч­
реждения, осъществяват стопанската си дейност 
с бюджетни средства, е въведен и се спазва спе­
цифичен ред за сключване на договорите – при 
условията и по реда на Закона за обществените 
поръчки, при постоянен контрол от Сметната 
палата и органите за финансов одит. Тези ус­
ловия и ред не се изискват за сключването на 
договори между физически и юридически лица, 
когато произходът на средствата не е свързан 
с държавния бюджет. Различният специфичен 
законов ред не се възприема като нарушение 
на равенството пред закона и на принципа за 
еднакви правни условия за стопанска дейност.
Съдът многократно се е произнасял, че 
правото на свободна стопанска инициатива 
и изискването за еднакви правни условия за 
стопанска дейност по чл. 19, ал. 2 КРБ няма