Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
на евентуален последващ референдум могат да 
съкратят срока за присъединяване към евро-
зоната или той изцяло да отпадне.
От гледна точка на правната сила на резулта-
та от референдума по отношение на държавните 
и местните органи той е решаващ, т. е. задъл-
жителен или консултативен (препоръчителен). 
Решението на националния референдум е задъл-
жително по смисъла на чл. 23, ал. 1 от Закона 
за прякото участие, ако в него са участвали 
необходимият брой избиратели и мнозинството 
от участвалите са дали положителен отговор на 
въпроса. Това следва от чл. 9, ал. 6, изречение 
първо на същия закон – решението, прието с 
национален референдум, не подлежи на пос-
ледващо одобрение от Народното събрание. В 
интеграционния правопорядък, формиран от 
вътрешното за държавите право и от това на 
ЕС, задължителността на решението, прието 
на национален референдум, се отнася до наци-
оналните институции, които обаче трябва да 
съобразяват своите правни актове и действия 
и със съюзното право. Поради това решение 
по поставения в разглежданото предложение 
въпрос, прието на национален референдум, не 
обвързва институциите на ЕС, защото те не се 
ръководят от националното законодателство, 
а от актовете на Съюза, включително от до-
говорите между Съюза и държавите членки. 
Член 85, ал. 3 от Конституцията задължава 
Република България да се съобразява с реда за 
изменение на международните договори. Но от 
произвеждането на национален референдум по 
поставения в предложението на инициативния 
комитет въпрос съдът не би следвало a priori да 
прави извод, че така България едностранно би 
променила условията на своето членство в ЕС. 
Необходимо е също да се отчита, че решени-
ята, приети с референдум, обикновено не са от 
категорията на т. нар. самоизпълними актове. 
Затова законът предвижда, че Народното събра-
ние приема акт, когато това е необходимо за 
изпълнение на решението (чл. 9, ал. 6, изрече-
ние второ от Закона за прякото участие). Така 
волята на българските граждани, определила 
резултата от националния референдум, може 
да накара компетентните държавни институции 
в комуникацията с институциите на ЕС и с 
държавите членки в хода на присъединяване 
към еврозоната да се стремят да постигнат 
най-доброто както за Република България, 
така и за ЕС. Резултатът от такъв референдум 
би потвърдил провежданата от българските 
държавни институции политика или евенту-
ално би послужил за нейната промяна във 
взаимодействие с европейските институции и с 
използване на наличните правни инструменти. 
По изложените съображения, като отчи-
там сложността на проблема и доводите на 
съда, не приемам неговото заключение, че 
произвеждането на национален референдум, 
на който българските граждани да се произ-
несат по поставения от инициативния коми-
тет въпрос, е в несъответствие с чл. 4, ал. 3 
от Конституцията, а оттам и с принципа на 
правовата държава (чл. 4, ал. 1 от Конститу-
цията). Както учредените власти, включително 
Народното събрание, така и самите граждани 
могат и трябва да упражняват демокрацията 
съобразно принципа на правовата държава, но 
когато Конституционният съд се позовава на 
този принцип, следва да се ръководи от един и 
същ стандарт, като преценява контролираните 
актове за формално и съдържателно съответ-
ствие с Конституцията. Правовата държава има 
формална и „материална“ страна. Няма как, 
ако не е зачетена първата, да се претендира 
за защита на втората. Формалните черти на 
правовата държава са отчетливо определени 
като юридически категории за разлика от т. нар. 
материални, които макар и конституционно 
прогласени често се конкурират като различни 
ценностни съждения. При паралел между двете 
страни на правовата държава прави впечатление, 
че в преценката за валидност на решението 
на Народното събрание по предложението за 
произвеждане на национален референдум съдът 
е проявил занижена взискателност в сравнение 
със съдържателната преценка, направена по 
отношение на предложението за референдум 
на инициативния комитет. 
Принципите на демокрацията и на право-
вата държава са с най-висок ранг в конститу-
ционното устройство на Република България, 
поради което тяхното зачитане и действие 
трябва да се съчетават в максимално възмож-
ната степен. Националният референдум като 
израз на пряката демокрация осигурява реша-
ващо участие на народа в държавната власт 
не само при избора на негови представители 
в Народното събрание, а и при приемане на 
решения по важни за гражданите и за дър-
жавата въпроси. Определянето на времето на 
присъединяване на Република България към 
еврозоната е именно такъв въпрос, защото той 
засяга всеки български гражданин и всички 
юридически лица, регистрирани по българското 
законодателство. Освен това пререшаването на 
въпроса за включването в еврозоната е почти 
невъзможно и обвързва българската държава 
за години и дори за десетилетия напред. Именно 
по такива въпроси, особено когато мненията 
в обществото са разделени, произвеждането 
на национален референдум е необходимо или 
поне желателно. Преграждането на пътя към 
пряко участие на гражданите в решаването 
на въпроси с такава важност води до разко-
лебаване на тяхното доверие към държавните 
институции и към ЕС.
В преамбюла на Конституцията на Репуб- 
лика България народните представители от 
VII ВНС са прогласили своята решимост да 
създадат демократична, правова и социална 
държава, а в чл. 1, ал. 2, изр. второ те са