Държавен вестник, бр. 83, 2021 г., стр. 5

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
това ще предизвика съществено смущение 
в конституционно закрепената формула, по 
която следва да функционира управлението 
на държавата. Изискването за прозрачност, 
от една страна, и принципът за разделение 
на властите, от друга, са плод на една и 
съща идея за начина, по който да се упраж­
нява държавната власт. Те имат и паралелно 
действие, насочено към една и съща цел. В 
изискването за прозрачност би могло да се 
види дори едно своеобразно надграждане на 
принципа на разделение на властите (Реше­
ние № 6 от 2012 г. по к.д. № 3/2012 г.). Ето 
защо в конституционната правова държава 
парламентът трябва да търси решения, кои­
то да задоволяват изискването за прозрачно 
управление в рамките на конституционния 
модел на разделение на властите, а не ин­
цидентно и по съображения за политическа 
целесъобразност да ограничава предвидени в 
Конституцията правомощия на висши органи 
на държавата. 
Регулатор на правомощията на висшите 
органи на държавата са и нормите, съдържащи 
се в законите и представляващи развитие на 
конституционни принципи относно устрой­
ството на всяка една от властите. Възмож­
ността определени правомощия на титуляри 
на отделните власти да бъдат конкретизира­
ни със закон е елемент от архитектурата на 
конституционноправното регулиране, което 
е рамково (Решение № 4 от 2019 г. по к.д. 
№ 15/2018 г., Решение № 12 от 2018 г. по 
к.д. № 1/2018 г.). Основният закон регулира 
само онези въпроси, най-вече държавната 
организация и правата на гражданите, които 
са достатъчно важни, за да бъдат снабдени 
с особен ранг и особени гаранции, и оставя 
пространство за запълване. Като залага на 
едно „доизграждане“ на съдържащите се в 
нея правомощия на висшите държавни органи 
чрез текущото законодателство, Конституци­
ята запълва с конкретно съдържание възпри­
етата от самата нея формула за разделение и 
баланс на властите и за ролята на закона в 
правовата държава. От една страна, законът е 
проява на една от властите и в същото време 
е източник на правомощия на другите власти. 
Така законът се превръща в своеобразен юри­
дически модел за поведение от държавните 
органи и гарантира разделението на властите 
посредством силата на своите норми.
Принципът на законност, прогласен с 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията, несъмнено 
детерминира и пряко засяга упражняването 
на публичната власт от всички държавни 
органи. Той обвързва и Народното събрание 
при осъществяването на неговата дейност, в 
т.ч. и с оглед на решенията, които приема, 
да се съобразява с издаваните от него закони 
(Решение № 9 от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г., 
Решение № 1 от 2014 г. по к.д. № 22/2013 г.). 
Тези закони могат да бъдат приети, изменени, 
допълнени или отменени само по реда, уста­
новен от Конституцията, а не и чрез решение 
на Народното събрание, противоречащо на 
приет от него закон. Парламентарно решение, 
с което се спира временно изпълнението на 
нормирани в закон правомощия на държав­
ни органи, игнорира същностно изискване 
на принципа за законност, според което във 
всичките си актове и действия Народното съб­
рание трябва да се подчинява на действащото 
законодателство, и влиза в остро противоречие 
с чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Трите власти се намират в равнопоставено 
положение пред нормите на Конституцията и 
законите. Схемата на разделението на властите 
е такава, че не се дава примат с помощта на 
правото на нито една от трите функции. Пра­
вото не предоставя привилегирован режим на 
нито една власт за сметка на друга. Основният 
закон по юридически път отразява ценността 
на трите власти. Той третира равностойно от 
гледна точка на своите правила за правомер­
ност и законодателството, и изпълнението, 
и правосъдието, като ги поставя в еднакво 
задължително подчинено положение пред 
своите разпоредби. Трите власти са равни 
пред задължението си да изпълняват точно 
Конституцията и законите и да съдействат за 
юридически издържаното държавно органи­
зиране на обществото. В този смисъл примат 
и надмощие в конституционно отношение не 
може да има нито една от тях. 
Възприетият модел на разделението на 
властите не дава примат с инструментари­
ума на правото на която и да било от трите 
основни функции на държавата. Основният 
закон обективира в правния ред ценността на 
трите проявления на държавната власт. Той ги 
третира равностойно, като поставя в еднакво 
подчинено положение пред своите разпоредби 
както законодателната, така и изпълнителната 
и съдебната власт  – те са равно задължени да 
изпълняват точно Конституцията и законите 
и да осигурят върховенство на правото в ор­
ганизацията и функционирането на държавата 
и обществото. В този смисъл надмощие на 
конституционно основание не може да има 
нито една от тях.
Според класическата формула за разде­
лението на властите на парламента не се 
отрежда привилегировано положение спрямо 
другите власти. Независимо че Народното 
събрание се избира пряко от народа, поради 
което се ползва с пълна демократична леги­
тимност, неговите функции и правомощия 
са конституционно очертани. Конституцията 
установява, че Народното събрание е нацио­
нален представителен орган, но също така 
разделя държавната власт на законодателна, 
изпълнителна и съдебна (чл. 8 от Конститу­
цията) и не позволява на никоя от тях да има 
надмощие над другите, а изисква те взаимно