Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
от 2010 г. по к.д. № 16 от 2009 г., според което 
„равенството пред закона не е еднаквост за 
всички субекти на едно право или задължение. 
Без диференциация не биха могли да се отчитат 
обективните и субективни различия, изискващи 
нееднаква правна уредба, за да се постигне 
равенство пред закона. Въпросът за избора на 
критерия при диференциране по групи на су­
бектите е въпрос на социална, икономическа, 
политическа целесъобразност, като критерият 
следва да е закрепен в закона или да може да 
бъде изведен от съответната правна уредба.“
6. Съображенията, изложени дотук, в преоб­
ладаващата си част се отнасят и до правното 
положение на общините, доколкото общинската 
власт е вид административна публична власт. 
Съгласно чл. 140 и 141 от Конституцията общи­
ната има право на своя собственост, която да 
използва в интерес на териториалната общност, 
има самостоятелен бюджет и се подпомага 
от държавата със средства от бюджета или 
по друг начин. В този смисъл предвидената с 
чл. 417, т. 2 ГПК процесуална възможност и 
общините да се ползват от облекчената про­
цедура за принудително събиране на техните 
вземания като алтернатива на исковия процес 
е конституционно защитима с оглед публични­
те є функции и охраняването на обществения 
интерес на местно ниво с всички аргументи, 
отнасящи се за държавните учреждения. 
За пълнота следва да се изтъкне, че с оспо­
рената разпоредба на чл. 417, т. 2 ГПК законо­
дателят е изразил доверието си в обективността, 
достоверността и надеждността на вписванията, 
съдържащи се в съставените и издадени от дър­
жавните учреждения и общините документи и 
извлечения от счетоводни книги, въз основа на 
които същите могат да поискат от съда започ­
ване и провеждане на заповедно производство. 
В тази насока следва да се съобразява, че наред 
с общите правила на Закона за счетоводството, 
валидни за всички субекти, по отношение на 
държавните учреждения и общините законодател­
ството въвежда значително по-високи изисквания 
и стандарти във връзка с извършваната от тях 
финансово-счетоводна дейност и свързаното 
с нея документиране. Предвид особеното им 
правно положение спрямо тях действат редица 
нормативни актове (част от които цитирани 
по-горе), създаващи специфични предписания, 
отнасящи се за счетоводните записвания, воде­
нето на регистри, финансови отчети и т.н., при 
условията на постоянен вътрешен и външен 
одит. Всички тези завишени нормативни изис­
квания към съдържанието и реквизитите на 
съставяните документи и стриктният контрол 
върху дейността на съответните длъжностни лица 
създават изискуемите принципни гаранции за 
длъжника, че неговите права и законни интере­
си няма да бъдат компрометирани. В противен 
случай той разполага с целия комплекс подробно 
обсъдени по-горе различни способи за защита в 
процеса, ефективното упражняване на които би 
елиминирало дори и минималния риск срещу 
него незаконосъобразно да бъде реализирано 
принудително изпълнение.
7. Съображенията, развити в искането, 
основно се отнасят до банките и обосновават 
лансираната от вносителя теза за отсъствие­
то на конституционно основание за тяхното 
включване в кръга на субектите – възможни 
издатели на документите от категорията по 
чл. 417, т. 2 ГПК. Ограничението по чл. 150, 
ал. 3 от Конституцията изключва възможността 
омбудсманът да инициира производство пред 
Конституционния съд с довод, че с оспорената 
разпоредба банките са поставени в по-благопри­
ятно положение при събиране на вземанията си 
в сравнение с други търговски дружества – фи­
нансови институции със сходен предмет на 
дейност. Поради това искането в тази си част 
следва да бъде разгледано, а основателността 
му по същество преценена в контекста на 
дължимата оценка на обема и съдържанието 
на правото на съдебна защита на длъжника, 
в каквато процесуална позиция обичайно се 
оказва гражданинът, и обратно – когато същият 
в качеството на кредитор претендира събиране­
то на свое вземане. Проблемът се оказва още 
по-значим, със сериозен обществен и социален 
отзвук, тъй като в практиката най-често бан­
ките прибягват до процедурите на заповедното 
производство, за да събират вземанията си от 
неизправни длъжници по отпуснати кредити, 
възползвайки се от този облекчен, опростен, 
бърз и евтин процесуален ред.
Основният въпрос, който следва да получи 
изричен и категоричен отговор с настоящото 
произнасяне на Конституционния съд, е този за 
наличието (респ. отсъствието) на конституционно 
защитимо основание за включването на банките 
сред субектите, визирани в чл. 417, т. 2 ГПК, 
наред с държавните учреждения и общините. 
Ако по отношение на първите две категории 
надделяват съображенията, аргументирани най-
общо с осъществяваната от тях публична дейност, 
развивана в обществен интерес на национално 
и регионално ниво, то формално погледнато 
банките са акционерни търговски дружества, 
създадени преимуществено с частен капитал, а 
наред с тях съществуват и функционират и не­
банкови финансови институции, които развиват 
частично приближаваща се до тяхната дейност. 
Легалната дефиниция за банка (кредитна 
институция) се съдържа в разпоредбата на чл. 2, 
ал. 1 от Закона за кредитните институции (ЗКИ) 
и е формулирана на базата на очертаване на 
типичните белези, характеризиращи предмета 
на банковата дейност. Банките са търговски 
дружества, които имат изключителното право 
по занятие да извършват публично привличане 
на влогове или други възстановими средства 
и същевременно да предоставят кредити или 
друго финансиране за своя сметка и на собствен 
риск. Регистрирани като акционерни дружества 
и снабдени с лиценз за банкова дейност по съот­