Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
закон, чието прилагане накърнява негови 
индивидуални права и законни интереси. 
Субектите на конституционна инициатива, 
както колективните (една пета от народните 
представители, Министерският съвет, Висши-
ят адвокатски съвет, Върховният касационен 
съд и Върховният административен съд, 
включително и отделният съдебен състав 
в хипотезата на чл. 150, ал. 2 от Конститу-
цията), така и едноличните (президентът, 
главният прокурор и омбудсманът), освен че 
са посочени изчерпателно в Основния закон, 
олицетворят (изцяло или отчасти) институ-
ции, чиито общополезни задачи и функции 
също са установени на конституционно ниво. 
Когато поставят пред Конституционния съд 
въпрос за несъобразяване на закона с Кон-
ституцията, те винаги действат в интерес на 
цялото общество, т.е. на неограничен кръг 
правни субекти, а никога – в свой собствен 
интерес. Това предопределя и характера на 
производството пред съда, което е насочено 
към абстрактно съпоставяне на различни по 
сила норми, без да съдържа онези характе-
ристики, които са присъщи на състезателния 
съдебен процес, като личното изслушване 
на страните по спора, представянето на 
доказателства в открито съдебно заседание 
със съответната възможност за тяхното 
оспорване и пр. Затова, след като процесу-
алната годност на едно искане за обявяване 
на противоконституционност на действащ 
закон е констатирана от Конституционния 
съд с определение за неговата допустимост, 
какъвто е настоящият случай, сезиращият 
субект не може повече да се разпорежда с 
развитието на производството чрез оттегляне 
на искането. Конституцията наистина пред-
поставя осъществяването на контрола за 
конституционност на закона от инициативата 
на изчерпателно и изрично посочени от нея 
субекти с публичен статус. Дали волята на 
вносителя на едно искане е изразена ясно 
обаче е въпрос, който в края на краищата се 
решава с определението за допустимост. При 
наличието на несъмнен публичен интерес от 
произнасянето на Конституционния съд по 
същество няма конституционна разпоредба, 
от която да следва, че след този момент как­
вито и да е действия на вносителя могат да 
преустановят хода на делото. Затова не съм 
съгласен с основната теза по определението 
за прекратяване на конституционното произ-
водство, с която последиците от изявлението 
на омбудсмана за оттегляне на признатото 
от съда за годно искане са приравнени на 
„отсъствие“ на искане, все едно такова няма, 
като по този начин според мнозинството съдии 
е отпаднала най-съществената предпоставка 
за произнасяне на съда.
Без съмнение отношението на сезиращия 
субект към крайния изход на делото може 
да претърпи развитие. Напълно възможно е 
това да се дължи на обусловена от политиче-
ския процес персонална промяна (например, 
искане с призната годност е направено от 
президент с изтичащ мандат и в хода на про-
изводството встъпва новоизбран президент, 
който има различно виждане за правилния 
изход на делото). Обществото обаче не може 
да бъде задължено да продължи да се съо-
бразява с надлежно оспорената разпоредба, 
ако наистина е несъвместима с Основния 
закон на страната – обстоятелство, което 
може да бъде установено с обвързваща сила 
само в резултат на конституционен контрол 
по същество. При всяко положение защитата 
на публичния интерес в производството по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията трябва да 
се ползва с предимство пред политическата 
конюнктура, обуславяща промяна в нагласите 
на лицата, които персонализират сезиращия 
субект. Затова, след като се е произнесъл 
позитивно по допустимостта на искането, 
Конституционният съд не е овластен да го 
отклони, като прекрати производството, 
когато вносителят обяви, че не иска делото 
да продължи, защото винаги остава наличен 
по-висшият интерес на цялото общество, а 
именно – законите да бъдат съобразени с 
Конституцията. Според мен общественият 
интерес от произнасянето по същество може 
да отпадне само когато в хода на делото ос-
порената законова разпоредба е отменена или 
съществено променена, т.е. престанала е да 
бъде действащо право, защото по този начин 
целеният с искането резултат е постигнат. 
Това следва и от анализа на досегашната 
практика на Конституционния съд.
Считам, че в настоящия случай аналогията 
с диспозитивното начало, залегнало в основата 
на гражданския и административния съдебен 
процес, е неподходяща. По принцип, когато 
сезирането на съда от надлежно овластена 
публична институция е предназначено да 
защити не само конкретно засегнатите ин-
дивидуални права и законни интереси, а и 
интереса на обществото в по-широк смисъл, 
произнасянето по спора не може да се по-
ставя в зависимост от волята на страните, 
а още по-малко – от волята на сезиращия 
субект. Така например, съгласно чл. 1, ал. 2 
НПК основна задача на наказателния про-
цес е да осигури защита на обществото от 
престъпни посегателства, да съдейства за 
предотвратяване на престъпленията и ук-
репване на законността. Затова прокурорът, 
който участва в съдебно дело по повдигнато 
обвинение за престъпление от общ характер, 
когато промени личното си отношение към