Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  61
членки съгласно изискванията на национални-
те конституции), е заявено, че Съюзът зачита
националната идентичност на държавите член-
ки и основните функции на държавата, което
означава, че за “засягане” и “делегиране” на
суверенни права не следва да се говори. Държа-
вите членки запазват “компетентност за ком-
петенциите”, защото Съюзът разполага само с
предоставени компетенции. Актовете на вто-
ричното право на Общността се приемат само
в сфери и граници, изрично очертани в учреди-
телните договори на Съюза (по-късно и с оглед
тези, посочени в Конституцията за Европа).
Прякото действие на тези актове произлиза от
факта, че тяхното създаване е на основание
клаузите в първичното право, които по същес-
тво са международни договори, приети от стра-
ните членки по правилата на вътрешното пра-
во—чрез закон за ратифициране, обнародване,
влизане в сила.
Вторичното право на Общността, спрямо
което България вече не една година хармони-
зира вътрешното си законодателство, е авто-
номно, наднационално право, създадено от ин-
ституциите на ЕС, което държавите членки при-
лагат успоредно със своето вътрешно законо-
дателство. Практиката на Съда на общността в
Люксембург е праволинейна в тезата си, че
правото на Общността не се вписва като наци-
онално право и не става част от вътрешното
законодателство на държавите членки. Затова
спрямо него не може да се сочи разпоредбата на
чл. 5, ал. 4 от Конституцията; актовете на вто-
ричното право само черпят правна сила от учре-
дителните договори на Общността и Съюза.
2.3. Създадените от органите на ЕС актове с
твърде различно по отношение на страните
членки действие не могат да засегнат консти-
туционно установените в държавата отношения
между институциите и баланса между тях (с
оглед тълкувателно Решение № 3 от 2003 г. на
КС), защото съгласно Протокола за ролята на
националните парламенти от 1997 г. (анекси-
ран към Договора за Европейски съюз) всички
проекти за актове на Общността се изпращат
на националните парламенти за предварител-
но обсъждане. Правомощието обаче на органи-
те на ЕС да създават актовете на вторичното
право не може да се обясни с “частичното пре-
хвърляне на компетенции от Народното събра-
ние по отношение на законодателната дейност”.
Характерът на вторичното право на Общност-
та изключва възможността да се прави каквото
и да било сравнение между законодателната дей-
ност на националния парламент и тази на Съ-
вета на министрите (в отделни случаи съвмес-
тно с Европейския парламент), както и да се
говори за “преотстъпването” на част от законо-
дателното правомощие на НС на органите на
ЕС. Европейският съюз няма амбицията да
играе роля на федерална държава, нито Кон-
ституцията за Европа може да се тълкува бук-
вално като конституция в познатия правен сми-
съл, поради което всички сравнения с установе-
ния правов порядък на отделната държава са
неуместни, поне в рамките на едно тълкувател-
но решение на Конституционен съд.
II. Особено мнение
Особеното мнение се отнася до тези части на
решението, с които се отговаря на въпросите по
т. 2, 3, 5, 6, 7 и частично по т. 1 и 4 от искането.
Конституционният съд има вече създадена
практика да отклонява искане за тълкуване по
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията, когато кон-
кретно посочените въпроси нямат връзка с
конституционната разпоредба, за чието тълку-
ване се претендира—Определение № 7 от 27 юни
2002 г. по к.д. № 13 от 2002 г. (прието единодуш-
но от състава на КС).
Тълкуване на смисъла и съдържанието на
разпоредбата на чл. 158, т. 3 от Конституция-
та в частта “форма на държавно устройство и
форма на държавно управление” вече е нап-
равено с Решение № 3 от 2003 г. по к.д. № 22 от
2002 г. В диспозитива на това решение Кон-
ституционният съд е описал съдържанието,
включено в израза “форма на държавно уст-
ройство и форма на държавно управление”.
Никое от изброените елементи на това съдър-
жание не се отнася/няма връзка с въпросите,
зададени в искането на президента по т. 2, 3,
5, 6, 7, както и с част от материята, свързана
с въпросите по т. 1 и 4, поради което то следва
да бъде отклонено.
Конкретно по зададените в искането въпро-
си следва да се има предвид следното:
1. За актовете на първичното право на ЕС
 Излизащ извън предмета на искането е
въпросът за измененията на Конституцията,
които биха били необходими за възприемане
на първичното право на Общността в страна-
та след сключване на договора за присъеди-
няване към ЕС.
Учредителните договори на ЕО/ЕС с всички
изменения (заедно с приложенията, допълне-
нията и протоколите като неразривна част към
тях), както и договорът, учредяващ Конститу-
цията за Европа, по които България ще стане
страна след подписване на договора за присъе-
диняване към ЕС, образуват първичното общ-
ностно право. За разлика от актовете на вто-
ричното право на Общността (вж. I, т. 1 от това
изложение) актовете на първичното право се
създават от държавите членки и по своя харак-
тер представляват международни договори. Те
подлежат на ратифициране от националния пар-
ламент, обнародват се, влизат в сила за Републи-
ка България и имат действие във вътрешното
право съгласно чл. 5, ал. 4 от Конституцията.
Дали актовете на първичното общностно
право имат ранг, по-висок от националните
конституции, е въпрос, по който както в док-
трината, така и в практиката на Съда на Об-
щността в Люксембург и на конституционни-