Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 31

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
пящите ги аргументи, изложени в мотивите 
на решението по настоящото конституционно 
дело по тази група оспорвани разпоредби, 
отнасящи се до: 
По т. 5 относно премахване възможността 
за касационно обжалване на съдебните решения 
на административните съдилища по някои 
специални закони – чл. 20а, ал. 3, чл. 24а, изр. 3 
и чл. 38, ал. 2 от Закона за опазване и защита 
на земеделските земи (ЗОЗЗ); чл. 75, ал. 9 от 
Закона за подземните богатства (ЗПБ); чл. 25, 
ал. 2 и чл. 44, ал. 6, изр. 2 от Закона за правната 
помощ (ЗПП); чл. 119 от Кодекса за социално 
подпомагане (КСО); чл. 40, ал. 3 от Закона за 
достъп до обществена информация (ЗДОИ); 
чл. 13, ал. 6, изр. 2 и ал. 7, изр. 2 от Закона за 
социално подпомагане (ЗСП); чл. 10, ал. 6, изр. 
2 и чл. 14а, ал. 1, изр. 3 от Закона за семейни 
помощи за деца (ЗСПД); чл. 160, ал. 6 ДОПК
Съображенията ни са следните:
Конституционно установеният контрол за 
законност върху актовете и действията на 
административните органи е израз на правоза-
щитната функция на правовата държава. Чрез 
нея се осъществява принципът на законност 
в сферата на държавното управление – чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. При издаването на 
административните актове държавните орга-
ни са задължени да спазват Конституцията и 
законите на страната, а съдебният контрол, 
предвиден в чл. 120 от Конституцията, изра-
зява цялостното обвързване на упражняването 
на държавната власт от нормите на правото 
(в този смисъл и Решение № 13/1993 г. по 
к. д. № 13/1993 г.).
Последователно е разбирането на Консти-
туционния съд, изразено в тълкувателните 
му решения – Решение № 21/1995 г. по к. д. 
№ 18/1995 г. и Решение № 14/2014 по к. д. 
№ 12/2014 г., че конституционната разпоредба 
на чл. 120, ал. 2 създава единно материално 
правно основание за съдебно обжалване на 
различни по вид административни актове. 
Сложността и многообразието на държавната 
дейност не позволява изброяване и класи-
фициране на административните актове в 
конституционни разпоредби. Поради това 
необходимостта от ограничаване на общата 
клауза за обжалваемост на административните 
актове в определени хипотези е призната от 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията чрез препра-
щане към закона. 
Съдебният контрол върху администра-
тивните актове е конститутивен елемент на 
правовата държава, той е израз на идеята за 
разделението и балансирането на властите в 
държавата, на подчинението на държавната 
власт на Конституцията и законите.
Конституцията не въвежда правила от-
носно съдебния инстанционен контрол, нито 
определя броя на съдебните инстанции в 
наказателното, гражданското, търговското и 
административното производство.
В чл. 131 от АПК българският законодател 
е установил правило за двуинстанционност 
на съдебните производства по администра-
тивни дела. Административните съдилища 
изпълняват своята правозащитна функция 
не само в производството пред първата ин-
станция – административни съдилища с обща 
компетентност, а и в двете си инстанции 
(ВАС). Няма спор, че в правната доктрина и 
в съдебната практика се приема, че именно в 
двуинстанционното съдебно производство по 
административни дела се достига оптималното 
съчетаване на „ефективност и ефикасност“ на 
съдебния контрол. Следователно ограничава-
нето на съдебния контрол е в противовес както 
на ефективността, така и на ефикасността, 
като препятства, а не подпомага постигането 
на формулираната в мотивите към ЗИД АПК 
цел за ефективен административен процес. 
Макар от чл. 131 АПК да е допустимо 
изключение от принципа за две инстанции, 
подобно отклонение следва да държи смет-
ка за аргументите, свързани със защита на 
други значими ценности, както и за баланс 
на интересите на участниците в правоотно-
шението, защото иначе би се достигнало до 
препятстване на защита на признати права и 
законни интереси, водещо до нарушение на 
чл. 56 от Конституцията. 
В свое Решение № 11/1998 г. Конститу-
ционният съд е подчертал, че в системата 
от правни гаранции за защита на правата и 
законните интереси на гражданите съдебните 
са най-висши, защото съдът в своята дейност 
е независим и подчинен само на закона. 
Съдебната защита е най-висшата правна га-
ранция, както за защита правата и законните 
интереси на гражданите и юридическите лица, 
така и за законосъобразност на издаваните 
от изпълнителната власт административни 
актове. В този ред на мисли правото на съ-
дебна защита, упражнявано чрез съдебния 
контрол върху актовете на изпълнителната 
власт, е особено важно с оглед принципа на 
разделение на властите и съставлява основен 
елемент в системата от гаранции за правовата 
държава.
Правозащитната функция на админи-
стративните съдилища е присъща и за двете 
инстанции. Както правото на оспорване пред 
първоинстанционен съд с обща компетентност, 
така и правото на касационно обжалване пред-
ставляват процесуални права на защита срещу 
порочен административен акт. Касационната 
инстанция по административни дела е контрол-