Държавен вестник, бр. 18, 2022 г., стр. 121

БРОЙ  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  121  
необходимостта да се използва собствеността 
на държавата и общините в обществен интерес 
не дават основание тяхната собственост да се 
счита винаги за публична (виж Решение № 19 
от 1993 г. по к. д. № 11/1993 г.).
Конституционният съд е имал възможност 
да се произнесе, че държавата и общините 
като носители на права върху вещи – частна 
собственост, които обслужват по-ограничени 
интереси в сравнение с публичната собстве­
ност, се явяват субекти на частното право (виж 
Решение № 3 от 2008 г. по к. д. № 3/2008 г.). 
В частното право водещ е принципът на 
равенство и в частност на равнопоставеност 
на субектите. Конституционният съд много­
кратно е подчертавал, че при упражняване на 
частната собственост всички правни субекти, 
включително държавата и общините, са равно­
поставени. Следователно обемът на правата и 
задълженията на държавата и общините като 
титуляри на частна собственост не може да 
бъде принципно различен от обема на правата 
и задълженията на всеки друг частноправен 
субект по отношение на притежаваното иму­
щество (виж Решение № 15 от 2010 г. по к. д. 
№ 9/2010 г.). 
Декларираната в мотивите към проекта на 
Закона за допълнение на Закона за собстве­
ността (№ 602-01-40 от 29 май 2006 г., 40-о НС) 
цел, с оглед на която възприетото в оспоре­
ната уредба разрешение е въведено в правния 
мир, е да се предотврати „съществуваща ре­
ална опасност да се нанесе огромна щета на 
държавата и общините чрез придобиване по 
давност на тяхна собственост“. В мотивите 
на законопроекта е посочено още, че недви­
жимите имоти – собственост на държавата 
и на общините, в преобладаващата си част 
не са идентифицирани и актувани съгласно 
законовите изисквания и са изложени на риск 
от завземане от частни лица и въвличане на 
държавата и общините в многобройни спорове 
за собственост. 
Конституционният съд отчита, че стремежът 
на законодателя да запази имоти – собственост 
на държавата и общините – в техния патримо­
ниум, е легитимна законодателна цел, чието 
постигане в отделни случаи може да наложи 
ограничения на правото на собственост на 
другите правни субекти. Възможността правото 
на собственост да бъде ограничавано в името 
на друга конституционна ценност поставя на 
преден план въпроса за пределите на намеса в 
защитеното му съдържание, които се извеждат 
от принципа на правовата държава. Принципът 
на правовата държава е основно начало на 
Конституцията: на първо място – преамбюлът 
посочва, че създаването на „демократична, 
правова и социална държава“ е сред висшите 
цели, за чието пос­тигане е създадена самата 
Конституция, и на второ – в чл. 4 сред основ­
ните начала на конституционния ред. 
Класически компонент на правовата дър­
жава е изискването за пропорционалност като 
част от разбирането за справедливост (мате­
риалното измерение на правовата държава). 
Принципът на пропорционалност е утвърден 
като необходим ориентир и мяра за съра­
змерност за балансиране на правната уредба, 
когато се отнася за ограничаване на основни 
права. Изискването за съразмерност присъства 
осезаемо в практиката на българския Кон­
ституционен съд с последователно развивано 
съдържание като мерило за границите на тър­
пима намеса на държавата в пространството 
на основните права (Решение № 20 от 1998 г. 
по к. д. № 16/1998 г.; Решение № 1 от 2002 г. 
по к. д. № 17/2001 г.; Решение № 15 от 2010 г. 
по к. д. № 9/2010 г.; Решение № 2 от 2011 г. 
по к. д. № 2/2011 г.; Решение № 14 от 2014 г. 
по к. д. № 12/2014 г.; Решение № 2 от 2015 г. 
по к. д. № 8/2014 г.; Решение № 7 от 2019 г. 
по к. д. № 7/2019 г. и др.).
Конституционният съд преценява, че пред­
виденият в § 1, ал. 1 ЗДЗС (обн., ДВ, бр. 46 
от 2006 г., в сила от 1 юни 2006 г.) срок на 
действие на мораториума върху давността 
за придобиване на имоти – частна държавна 
или общинска собственост – до 31 декември 
2022 г., нарушава конституционния принцип 
на пропорционалност и съществено надхвърля 
необходимото за постигане на дефинираните 
цели – не е налице конституционно оправ­
дание за наложителност на толкова дълъг 
период на спиране на давностния срок, който 
да е необходим на държавата и общините да 
предприемат съответните действия по за­
щита на своята собственост. Още повече, че 
вместо продължителността на мораториума 
да се съкращава, тя се удължава – от една 
на три години, и вместо с това да приключи, 
последното засега удължаване е с нови пет 
години. Видно от мотивите към проекта на 
Закона за допълнение на Закона за собстве­
ността (№ 602-01-40 от 29 май 2006 г., 40-о 
НС), мораториумът е замислен като временна 
мярка. В действителност обаче в резултат от 
многократното удължаване на срока на не­
говото действие забраната за придобиване по 
давност на имоти – частна държавна и общин­
ска собственост, на практика прераства в едно 
постоянно правно положение. По този начин 
се накърнява доверието в законодателството, 
присъщо на правовата държава, тъй като за 
правните субекти е невъзможно да предвидят 
с достатъчно висока степен на сигурност и 
обозримост докога ще действа мораториумът 
и дали направеното с § 1 ЗИЗС (обн., ДВ, бр. 7 
от 2018 г., в сила от 31.12.2017 г.) изменение 
в оспорената разпоредба ще бъде последното 
удължаване във времето на спирането на срока 
на придобивната давност. 
Конституционният съд констатира несъ­
размерност на оспорената уредба и с оглед 
законовите срокове за придобиване на соб­
ственост при давностно владение – периодът 
на спиране на давностния срок многократно 
надвишава най-дългия възможен срок на дав­