Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
вател при освобождаване от длъжност, е за 
положените усилия в хода на правораздава-
телната му дейност, за неговия личен принос 
в процеса на утвърждаване на върховенството 
на правото. То е форма на отблагодаряване, 
с която се отдава заслуженото за проявената 
отдаденост и усърдие в работата. 
В своята практика Конституционният 
съд поставя ударението именно върху тази 
особеност на паричното плащане при пре-
кратяване на правоотношението за работа и 
го определя като благодарствено (Решение 
№ 1 от 2017 г. по к. д. № 6/2016 г.). В този 
контекст получаването на обезщетение при 
освобождаване от длъжност като съдия, про-
курор или следовател в условията на висящо 
наказателно производство би било несъвмес-
тимо със самата природа на гратификацията 
като израз на благодарност за дългогодишна 
предана служба, за проявената от работника 
или служителя лоялност. 
 Независимостта на магистратите по 
отношение на предмета на тяхната дейност 
(наказателно, гражданско или администра-
тивно производство), произтичаща от чл. 117 
на Конституцията, разбирана като свободно 
от указания, законосъобразно изпълнение на 
служебните функции, не може да съществува, 
без да е подсигурена и тяхната лична незави-
симост. Ето защо в сферата на конституци-
онноправното регулиране са изградени и се 
прилагат правни механизми, предназначени 
да гарантират постигането є на практика. 
Такъв е институтът на имунитета на съдиите, 
прокурорите и следователите. 
Конституционната уредба на магистрат-
ския имунитет търпи динамично развитие 
във времето, за да се стигне до действащото 
положение, според което посочените лица се 
ползват с наказателна и гражданска неотго-
ворност за служебни действия и постанове-
ни актове, при условие, че извършеното не 
съставлява умишлено престъпление от общ 
характер (чл. 132, ал. 1). В доктрината се 
подчертава материалноправният характер на 
неотговорността – тя е за служебни дейст-
вия, чрез които се осъществяват основните 
функции и се вземат решения. 
По действащата българска Конституция 
съдиите, прокурорите и следователите имат 
само функционален имунитет, предназначен 
да създаде благоприятна среда на свободно 
от натиск и въздействие решаване на делата 
и преписките. С това си съдържание и с този 
си предметен обсег неотговорността е пред-
назначена да гарантира на посочените лица 
тяхната независимост, когато осъществяват 
функциите си. На фона на това предназна-
чение на функционалния имунитет, когато 
наказателното производство срещу освобо-
дения от длъжност магистрат се води при 
наличие на достатъчно данни за умишлено 
престъпление от общ характер, извършено 
при или по повод изпълнение на служебни 
задължения, следва да се допусне, че това му 
поведение се е проектирало негативно върху 
осъществяваните от него професионални 
функции. В тези случаи разпоредбата на 
чл. 225, ал. 3 ЗСВ изпълнява и важна пре-
дупредително-възпираща функция – съдиите, 
прокурорите и следователите да се въздържат 
от актове и действия, с които посягат върху 
ядрото на правосъдната дейност. 
Прегледът на уредбата на обезщетенията 
с гратификационен характер в българското 
законодателство показва, че законодателят 
подхожда диференцирано при установяване 
на критериите, които предпоставят възник-
ването на правото на парично обезщетение, 
от една страна, и на критериите, съобразно 
които се определя неговият размер, от друга. 
Държи се сметка за характера и естеството 
на упражняваната от работника или служи-
теля трудова дейност, за нейното значение 
за нормалното функциониране на държав-
ния апарат, за осигуряване на сигурността 
и суверенитета на държавата и за защитата 
на правата и законните интереси на гражда-
ните. Такъв диференциран подход се вписва 
напълно в свободата на преценка, с която 
законодателят разполага, когато регламентира 
права, които не са с ранг на конституцион-
ни, нито са производни от гарантирани по 
Конституция права.
Подобен подход, при който еднократното 
парично обезщетение, дължимо в случаите 
на прекратяване на правоотношението за 
работа, не се изплаща до приключване на 
висящо наказателно, респ. дисциплинарно, 
производство, съвсем не е чужд на правната 
ни система. Аналогично на възприетото в 
чл. 225, ал. 3 ЗСВ разрешение се съдържа и 
в Закона за Държавна агенция „Национална 
сигурност“.
Според уредбата в Кодекса на труда, към 
която чл. 229 ЗСВ препраща за неуредените 
в раздел V от ЗСВ въпроси, това право въз-
никва дори и при дисциплинарно уволнение 
на работника. Атакуваното разрешение в 
ал. 3 на чл. 225 ЗСВ обаче има за цел да 
открои по-релефно положението на съдиите, 
прокурорите и следователите и важността на 
техните функции.
Преамбюлът на Конституцията прогласява 
справедливостта като общочовешка ценност, 
за чиято реализация е мислена и се прилага 
самата Конституция. Оспорената разпоредба 
е средство за постигане на справедлив от 
конституционноправна гледна точка резул-
тат, така че да не се стигне до изплащане 
на благодарствено парично обезщетение на 
съдии, прокурори и следователи, извършили 
престъпления или тежки дисциплинарни 
нарушения (Решение № 1 на КС от 2017 г. 
по к. д. № 6/2016 г.).