Държавен вестник, бр. 96, 2017 г., стр. 7

БРОЙ  96	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
(7) При концесия за ползване всички ри-
скове се поемат от концесионера, с изклю-
чение на риска от пълно погиване на обекта 
на концесията. 
Чл. 32. (1) Приходите на концесионера от 
експлоатацията на строежа или на услугите 
се формират от плащания от потребителите, 
от потребителите и концедента или само от 
концедента.
(2) Плащане от концедента може да се 
предвиди в следните случаи: 
1. когато за предоставяните от концесио-
нера услуги не се дължат преки плащания от 
потребители или от други лица, или ако се 
дължат такива плащания – не е предвидено 
концесионерът да ги получава; 
2. когато се цели постигане на социално 
приемлива цена на услугите, предоставяни 
от концесионера; 
3. при държавно регулирани цени на услу-
гите, които се предоставят от концесионера.
(3) При концесия за строителство плаща-
нето от концедента се дължи, след въвеждане 
на обекта на концесията в експлоатация и се 
извършва само за времето, в което обектът или 
предоставяните услуги са били в наличност.
(4) При концесия за услуги плащането от 
концедента се извършва само за времето, 
когато услугите са били в наличност.
(5) Условията, при които се извършва 
плащането от концедента, не може да осво-
бождават концесионера от рискове, които е 
поел за целия срок на концесията.
Чл. 33. (1) В определени с този закон слу-
чаи концесионерът заплаща на концедента 
концесионно възнаграждение.
(2) При концесия за ползване, както и при 
концесия за услуги, когато обектът на конце-
сията е държавна или общинска собственост, 
винаги се дължи концесионно възнаграждение.
(3) При концесия за строителство концеси-
онно възнаграждение се дължи, когато обектът 
на концесията включва съществуващ строеж, 
който е държавна или общинска собственост.
(4) Размерът на задължението за плащане 
на концесионно възнаграждение се определя 
от концедента във всеки конкретен случай в 
зависимост от: 
1. справедливото разпределение на иконо-
мическата и финансовата изгода от концесията 
между концедента и концесионера; 
2. постигането на социално приемлива 
цена на услугите, предоставяни с обекта на 
концесията.
Чл. 34. (1) Всяка концесия се възлага за 
определен срок, който не може да бъде по-
дълъг от 35 години за концесия за строител-
ство и за концесия за услуги и по-дълъг от 
25 години за концесия за ползване, освен ако 
със специален закон е предвиден друг срок. 
Срокът на концесията може да се удължава, 
като общият срок на всички удължавания, 
независимо от основанието за това, не може 
да е по-дълъг от една трета от конкретния 
срок, определен с концесионния договор.
(2) В обявлението за откриване на про-
цедурата за определяне на концесионер, на-
ричано по-нататък „обявление за откриване 
на процедурата“, се посочва срок на конце-
сията, който е максимален. В обявлението 
за откриване на процедурата се посочва и 
прогнозният общ срок на всички допустими 
удължавания, когато такива са предвидени с 
клауза за преразглеждане.
(3) Конкретният срок на концесия за стро-
ителство и на концесия за услуги не може 
да е по-дълъг от времето, необходимо на 
концесионера за възвръщане на направените 
инвестиции и на разходите по експлоатация 
на строежа или на услугите и за получаване 
на доход от вложения капитал, при отчитане 
на прогнозирания икономически баланс и на 
цената на услугите, които ще се предоста-
вят. Конкретният срок на концесия за ползване 
се съобразява с вида и техническите и/или 
технологичните, и/или ресурсните особености 
на обекта на концесията и на принадлежно-
стите, и с времето, което е необходимо на 
концесионера за изпълнение на инвестици-
онната програма за поддържане на обекта в 
експлоатационна годност.
Чл. 35. Изискванията за определяне на 
финансово-икономическите елементи на 
концесията се определят с наредба, приета 
от Министерския съвет.
Г л а в а  в т о р а
СТРАТЕГИЧЕСКО РАЗВИТИЕ И ПЛАНИ-
РАНЕ НА КОНЦЕСИИТЕ. МОНИТОРИНГ, 
УПРАВЛЕНИЕ И КОНТРОЛ
Чл. 36. Органите, които имат функции 
по стратегическото развитие, планирането, 
мониторинга, управлението и контрола в 
областта на концесиите, са: 
1. Министерският съвет; 
2. Координационният съвет по концесиите, 
наричан по-нататък „Координационен съвет“; 
3. министрите съобразно отрасловата им 
компетентност; 
4. министърът на финансите; 
5. общинските съвети; 
6. кметовете на общини; 
7. дирекция от специализираната админи-
страция на Министерския съвет, определена 
със заповед на министър-председателя, нари-
чана по-нататък „специализираната дирекция 
от АМС“; 
8. Агенцията за приватизация и следпри-
ватизационен контрол (АПСК); 
9. Сметната палата; 
10. Агенцията за държавна финансова ин-
спекция (АДФИ); 
11. Комисията за защита на конкуренцията 
(КЗК).