Държавен вестник, бр. 73, 2012 г., стр. 15

БРОЙ  73	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
с непредвидими, но във всички случаи тежки 
отрицателни последици за отделните хора и 
за обществото.
2. Относно същността и спецификата на 
основните права на гражданите в социална­
та сфера Конституционният съд има ясно 
разбиране: при тях, за разлика от личните 
основни права, наричани „отбранителни“ и 
„негативни“, същността не е отбрана срещу 
навлизането на публичната власт в запазе­
ната лична сфера, а е искане за позитивни 
действия в социалната сфера от страна на 
държавата и за съпричастност в нейните 
постижения; затова тези права са нарича­
ни „съпричастни“ и „позитивни“. Те могат 
да бъдат реализирани само ако държавата 
предприеме необходимите и очаквани мерки 
и създаде условия и гаранции (Решение на 
КС № 2 от 2006 г. по к.д. № 9 от 2005 г.). 
Присъщо на такива социални права е, че за 
тяхното осъществяване трябва да се погри­
жи държавата. Преценката за пътищата на 
реализация на социалните права е в ком­
петентността на Народното събрание – да 
създаде правила и ред за осъществяването на 
конституционно записаните основни права. 
Правото на обществено осигуряване (чл. 51, 
ал. 1 от Конституцията) е такова основно 
право на гражданите в социалната сфера. 
Конституцията го прогласява: „Гражданите 
имат право на обществено осигуряване...“, 
а начинът на осигуряване, размерът на оси­
гурителните вноски, осигурителната база 
или осигурителният доход, други правила и 
процедури са предмет на уредба в отделни 
закони. Законодателят преценява по целе­
съобразност каква система на обществено 
осигуряване да приеме и въз основа на какви 
принципи то да се осъществява в съответствие 
с конституционните норми (Решение на КС 
№ 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.) и да 
даде едно или друго конкретно разрешение 
по целесъобразност, стига то да не е в несъ­
ответствие с принципите на Основния закон 
(Решение на КС № 21 от 1998 г. по к.д. № 18 
от 1997 г.). Впрочем понятието „пенсиони­
ране“ присъства в текста на Конституцията 
(чл. 129, ал. 3, изр. 2) до влизането в сила 
на първото є изменение през 2003 г. (ДВ, 
бр. 85 от 2003 г.) като понятие с познато 
съдържание, представляващо едно от осно­
ванията за освобождаване от длъжност на 
съдии, прокурори и следователи. С измене­
нието на тази конституционна разпоредба 
„пенсиониране“ е заменено с „навършване 
на 65-годишна възраст“.
В своята практика Конституционният съд 
многократно се е произнасял по различни 
проявления на правото на обществено оси­
гуряване; разглеждал го е като правото на 
всеки човек да се включи в системата на 
общественото осигуряване и при настъпва­
нето на определено събитие – осигурителен 
риск, да получи част от съответен фонд. 
Ползването на средства от такъв фонд е 
възможно само доколкото в него има изпре­
варващо натрупване, поради което правото 
на обществено осигуряване по дефиниция 
предпоставя потребността да се правят 
определени парични вноски. Така самото 
право на осигуряване – обществено или 
здравно, се осъществява чрез съответните 
системи на обществено, респ. здравно оси­
гуряване. Конституцията съдържа „общест­
вено осигуряване“ като понятие с познато 
съдържание, без да установява какъвто и да 
е тип система на обществено осигуряване. 
Действащата законова уредба е в Кодекса 
за социално осигуряване и издадените въз 
основа на него подзаконови актове. Функци­
ята на конституционно прогласеното право 
на обществено осигуряване произтича от 
същността на установената в държавата 
система на обществено осигуряванe: система 
на взаимопомощ и солидарност (Решение 
на КС № 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.), 
чрез която се защитава общият интерес, като 
от набираните вноски на всички осигурени 
лица се обезпечава материална защита на 
изпадналите в нужда членове на общество­
то, които поради настъпване на определени 
осигурителни рискове – майчинство, болест, 
злополука, старост и др., са в невъзможност 
за придобиване на средства срещу личен 
труд. Сърцевината на правото на обществено 
осигуряване е в гарантирането на социална­
та сигурност. Конституционно защитеното 
му съдържание обхваща компонентите на 
социалната сигурност – закрила при болест, 
майчинство, трудова злополука, старост, 
нужда от грижи, безработица. Това са пости­
женията на общественото осигуряване като 
система, които се ползват при настъпването 
на определени рискове и почиват върху за­
работеното от осигурените лица, за разлика 
от социалното подпомагане. В тази връзка 
съдът счита за неотносимо позоваването в 
искането на ал. 3 от чл. 51 от Конституцията, 
чиято уредба няма връзка с общественото 
осигуряване, а визира субекти на особена 
правна закрила – не всички възрастни хора, 
а само онези, които нямат близки и не могат 
да се издържат от своето имущество. Съдът 
не установява нарушение на чл. 51, ал. 1 и 
3 от Конституцията.
3. В искането и в някои от становищата се 
обръща особено внимание на необходимостта 
от социален диалог и се визира споразумението 
за финансова стабилизация на държавното 
обществено осигуряване и усъвършенстване 
на пенсионното законодателство, подписано 
от представители на държавното ръководство