Държавен вестник, бр. 14, 2010 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
от Конституцията искане със сезиращ ефект, за-
щото е налице само това на субектите по чл. 112 
ЗИНП, които не разполагат с правомощие да 
възбудят конституционно производство.
В този контекст следва да се приеме, че не 
съществува специална процедура за сезиране 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, 
т. 7, относима само към оспорване закон-
ността на избора на народен представител, 
която се отклонява от общия ред на нейното 
осъществяване чрез органите по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията. Действително органът по 
цитирания конституционен текст, в случая 
главният прокурор, е задължен да вземе от-
ношение по искането на субектите по чл. 112 
ЗИНП, по което той трябва да се произнесе. За 
него обаче не съществува задължението след 
констатацията, че от формална гледна точка 
то е допустимо, да го препрати на Конститу-
ционния съд, без да изготви собствено искане.
Във всички случаи този орган трябва да 
излезе извън рамките на преценката за допус-
тимост на искането по чл. 112 ЗИНП, като 
навлезе и в неговата съдържателна страна, 
за да аргументира такова от свое име като 
оправомощен да инициира производство по 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията. Поради това то 
трябва да отговаря на изискванията на чл. 18 от 
Правилника за организацията на дейността на 
Конституционния съд (ПОДКС), като включва 
изложение на обстоятелствата, върху  които се 
основава – в случая нарушаване правилата на 
изборния процес, които опорочават законността 
на изборите, и в какво се състои искането – да 
се касират определени изборни резултати (т. 4 
и 5 на чл. 18, ал. 2 ПОДКС).
Поради изложеното искането, с което се 
оспорва законността на избор на народни 
представители от политическа партия „Ред, 
Законност и Справедливост“, като недопустимо, 
следва да се отклони, тъй като не отговаря на 
изискванията за валидност. Тези изисквания не 
са спазени, защото фактически то не изхожда 
от орган по чл. 150, ал. 1 от Конституцията.
В заключение е необходимо да се констати-
ра, че възприемането на изложената  по-горе 
практика на сезиране на Конституционния 
съд в хипотезата на оспорване законността 
на избора на народни представители не само 
противоречи на чл. 150, ал. 1 от Конституци-
ята. Тя създава условия за пролонгиране във 
времето на споровете, свързани с изборния 
процес, вместо тяхното бързо приключване 
поради безкритичното им отнасяне до Кон-
ституционния съд от органите, оторизирани 
да възбуждат конституционно производство, и 
многобройните политически субекти, участници 
в изборите, които биха могли да отправят  от 
формална страна редовни, но неоснователни 
оспорвания на тяхната законност, възползвайки 
се от тази практика. Такова развитие би се от-
ал. 1, т. 7 от Конституцията и чл. 12, ал. 1, 
т. 8 от Закона за Конституционния съд (ЗКС). 
Искането на ръководството на политическата 
партия и издигнатите от нея кандидати за 
народни представители, с което се оспорва 
изборният резултат от гласуването в Република 
Турция, е препратено от главния прокурор на 
Конституционния съд по компетентност, без да 
е направено собствено аргументирано искане 
от негова страна като орган по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията. 
В тази връзка се поставя въпросът за нали-
чието на валидно искане, което може да ини-
циира производство пред Конституционния съд 
по чл. 149, ал. 1, т. 7 от Конституцията поради 
определения на конституционно равнище кръг 
от субекти, които могат да предизвикат тако-
ва производство. Проблемът възниква поради 
обстоятелството, че с препращащата норма на 
чл. 66 от Конституцията изборите за Народно 
събрание могат да се оспорват по реда, опреде-
лен със закон – това в случая е ЗИНП, който 
в чл. 112 предвижда, че това може да стане по 
искане на ръководствата на заинтересованите 
политическа партия или коалиция или кандидат 
за народен представител чрез органите по чл. 150, 
ал. 1 от Конституцията, т.е. искането се прави 
от субекти, които не попадат между изрично 
посочените в цитирания конституционен текст.
Със закон не може да се стеснява или раз-
ширява кръгът на субектите на инициатива за 
възбуждане на конституционно производство, 
нито да се променя установеният модел на 
конституционно правосъдие, който не допуска 
пряката конституционна жалба на заинтересова-
ните страни, а възлага на определени държавни 
органи правото на такава инициатива. Поради 
тази причина в чл. 112 ЗИНП е предвидено, 
че субектите, които имат правен интерес от 
оспорване на изборните резултати – ръковод-
ствата на политическите партии и коалиции 
и кандидатите за народни представители – не 
могат директно да сезират Конституционния съд, 
а това те могат да извършат чрез органите по 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията, между които е и 
главният прокурор, препратил в случая искането 
на „Ред, Законност и Справедливост“ до съда.
Главният прокурор при препращане на 
искането сам си е отредил пасивната роля на 
приносител на същото след извършване на фор-
мална проверка за неговата допустимост, като 
е приел, че това е достатъчно, за да му придаде 
изискуемата от чл. 112 ЗИНП във връзка с 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията легитимност, 
необходима за валидно сезиране на Конститу-
ционния съд. Той не е направил аргументирано 
искане от свое име, в което да се имплантира 
това на субектите по чл. 112 ЗИНП.
Само такова искане би могло да инициира 
производство пред Конституционния съд. В този 
си вид липсва изходящо от орган по чл. 150, ал. 1