Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
1.1. Като цяло конституционните разпоред-
би на чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2, намиращи се в
главата “Президент на републиката”, посочват
правомощията на президента да назначава и
освобождава от длъжност ръководителите на
дипломатическите представителства и посто-
янните представители на Република България
при международни организации, съответно на
висшия команден състав на Въоръжените сили.
Указът е обвързан с предварително дадено пред-
ложение на Министерския съвет. 
Според Решение № 13 по к.д.№ 11 от 1996 г.
на Конституционния съд (ДВ, бр. 66 от 1996 г.)
“наред с представителните си функции на дър-
жавен глава президентът има редица реални
правомощия в сферата на изпълнителната власт,
например  чл. 98, т. 6, както и тези по чл. 100 от
Конституцията”. Освен така посочения смисъл
на разпоредбите определянето начина на наз-
начаване и освобождаване на посочените длъж-
ности на конституционно ниво намира обясне-
ние и във високите публични функции, които
лицата  изпълняват, и необходимостта да им се
създаде конституционнозащитен статут. 
1.2. Според чл. 129, ал. 2 от Конституцията
председателите на Върховния касационен съд
и Върховния административен съд и главният
прокурор се назначават и освобождават от пре-
зидента на републиката по предложение на
Висшия съдебен съвет. Разпоредбата се нами-
ра в главата “Съдебна власт”, което е израз на
последователно провеждане на  принципите за
разделението на властите и за независимостта
на съдебната власт. В  същото време, както е
посочено в цитираното Решение №13 от 1996 г.,
“президентът има компетентности, насочени
към другите власти, например в чл. 129, ал. 2
от Конституцията по отношение на съдебната
власт”. Използваният подход цели да се открои
качеството на ръководители на тримата вис-
ши магистрати от качеството на практикуващ
магистрат и да му придаде допълнителна те-
жест и престижност.
2.1. Нуждата от тълкуване изисква да се раз-
крие вложеното съдържание в понятията “пред-
ложение на МС” и “предложение на ВСС” пър-
во според буквата на закона.
Лексикалното значение на думата “предло-
жение” се обозначава като: изказано мнение,
желание, идея, което подлежи на обсъждане,
одобряване или отхвърляне. Юридическото
значение на “предложение на МС” или “пред-
ложение на ВСС”, използвано от Конституция-
та, не може да се приеме за по-различно. И това
е така, защото още в самата Конституция е
проведено разграничение между “предложение
на МС” и “решение на МС”—сравни чл. 98,т. 6
и чл. 100, ал. 2 с чл. 114 от Конституцията; как-
то и между  “предложение на ВСС” и “решение
на ВСС”—сравни чл. 129, ал. 2 с чл. 131 от Кон-
ституцията— и то в смисъл, че предложението
предхожда решението или решаването на нещо;
че както МС, така и  ВСС могат да правят пред-
ложения в случаи, различни от  хипотезите на
издаване на решения.
2.2. Конституционното съдържание, вложе-
но в тълкуваните понятия следва да се осмисли
и с оглед интересите, които са продиктували
написването им; да се потърси т. нар. цел на
конституционната норма.
Видно от стенограмите на Великото народ-
но събрание, при приемане на разпоредбата на
чл. 98, т. 6 (стенографски протокол на ВНС, сто
шестдесет и първо заседание, 21 юни 1991 г.)
обвързването на назначенията на ръководите-
лите на дипломатически представителства от
президента с предложение от МС е прието за
израз на принципа за балансиране на властите;
за това, че провеждането на външната полити-
ка е правомощие както на президента, така и на
правителството и между тях трябва да има съг-
ласуваност; същевременно е отчетен и въпро-
сът за разделение на властите и предложението
не е възложено на Народното събрание, в ка-
къвто смисъл е имало законопроект.
При приемане разпоредбата на чл. 100, ал. 2
от Конституцията (стенографски протокол на
ВНС от същото заседание) конституционният
законодател е отчел връзката на Въоръжените
сили с министъра на отбраната и неговото учас-
тие в Министерския съвет, поради което предло-
жението да отпадне съгласуваността на указите
на президента с Министерския съвет не е прието.
При приемане на разпоредбата на чл. 129,
ал. 2 от Конституцията (стенографски прото-
кол на ВНС, сто шестдесет и трето заседание,
24 юни 1991 г., и сто и седемдесето заседание,
28 юни 1991 г.) е прокарана разлика между прак-
тикуващите юристи в съдебната система и ръ-
ководителите на висшите инстанции от тази
система и ако за първите е прието, че самосто-
ятелността и независимостта на съдебната власт
изискват да се въведе система на възпроизвеж-
дане—чрез ВСС, за лицата, легитимиращи ма-
гистратурата, е решено да се назначават от
президента като израз на престижност и дър-
жавност. Направена е аналогия между предло-
женията на ръководителите на звената в съдеб-
ната система до ВСС за назначаване и освобож-
даване на действащите магистрати с предложе-
нието на ВСС до президента за назначаване и
освобождаване на председателите на ВКС и ВАС
и главния прокурор.
2.3. Ако се потърси конституционното съ-
държание на обсъжданите понятия и чрез тъл-
куване според духа на закона, тълкуването тряб-
ва да се съобразява със смисъла на конституци-
онните разпоредби като цяло така, както той се
посочва в т. 1—това е споделеното участие на
президента като държавен глава с правителст-
вото в осъществяването на външната политика
с възможност за първия на индиректно опреде-
ляне на нейното съдържание и насоченост; спо-
делената компетентност на президента  като