Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 13

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
представляващо фактическо и според нас 
неоснователно дописване на конституционния 
текст. Неприемливият според нас резултат ще 
е практическото обезсмисляне на мандатите 
в техния времеви аспект, като по този начин 
повелителна и нетърпяща отклонение кон-
ституционна уредба ще се превърне в чисто 
пожелателна.
Очевидно е, че за възприемане на обратната 
на поддържаната от нас теза по настоящото 
дело в много голяма степен са от значение 
съображения, свързани с конкретната поли-
тическа ситуация – невъзможност за форми-
ране на стабилно парламентарно мнозинство 
в няколко поредни легислатури и очаквания, 
че такова трудно ще бъде постигнато и след 
непосредствено предстоящите парламентарни 
избори, което прави съмнително постигане-
то на предвиденото в чл. 132а, ал. 2 и 3 от 
Конституцията квалифицирано мнозинство 
за избор на главен инспектор и членове на 
Инспектората към ВСС. Може ли обаче едно 
временно състояние на политическото пред-
ставителство и свързаният с него фактически 
отказ на най-представителния държавен орган 
да изпълни конституционните си задължения 
да бъдат основа за изграждане на тълкува-
телна конструкция на Основния закон, който 
представлява фундамент на държавния и пра-
вовия ред и би следвало да гарантира тяхната 
стабилност? Казано по-просто, не приемаме, 
че конкретна политическа ситуация и обу-
словените от нея нарушения на Конституци-
ята могат да „пишат“ самата Конституция. 
Защото, както далновидно предупреждава 
проф. Живко Сталев („Нормативната сила на 
фактическото“), „ако фактически установени-
ят строй се укрепи и бъде трайно прилаган, 
писаната конституция ще бъде неизбежно 
изместена и заместена от противоречащата 
є конституционна действителност /…/. Касае 
се за връхна проява, защото конституцията 
предопределя цялата правна система, пронизва 
всички нейни разпоредби: вместо да бъдат 
обусловени от писаната конституция, те се 
оказват обусловени от фактически действаща-
та конституция, защото с нея се съобразяват 
всички правосъздаващи и правоприлагащи 
държавни органи. Поради тази причина нор-
мативната сила на фактическата конституция 
е много по-неумолима и ефикасна, отколкото 
други проявни форми на зависимостта на 
правото от социалната действителност. За 
тази неумолимост и ефикасност допринася 
и безконтролността на върховните държав-
ни органи под действието на фактическата 
конституция“. 
Не намираме по-подходящ финал на мо-
тивите на особеното ни мнение по това дело.
Конституционни съдии:  
Атанас Семов
Красимир Влахов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ 
на съдията Янаки Стоилов
по конституционно дело № 7 от 2022 г.
Не приемам решението на съда, че раз-
поредбата на чл. 132а във връзка с чл. 1, 
ал. 1 и 2, чл. 4, ал. 1, чл. 8 и чл. 117, ал. 2 
от Конституцията на Република България 
следва да се тълкува в смисъл, че главният 
инспектор и инспекторите от Инспектората 
към Висшия съдебен съвет продължават да 
изпълняват своите функции до избирането на 
нови от Народното събрание. Този безусловен 
извод на мнозинството съдии не съответства 
на разпоредбите и духа на Конституцията.
Конституционният съд в своята практи-
ка се придържа към разбирането, че прин-
ципът на разделение на властите включва 
сътрудничество, установяване на баланс 
на отношенията между висшите държавни 
органи и взаимен контрол за постигане на 
легитимни цели на държавното управление. 
Разделението на властите не трябва да води 
до изолация, а да установява функционално 
взаимодействие между органите на държав-
ната власт (Решение № 6 от 12 юли 2022 г. 
по к. д. № 6/2022 г.). Когато липсва такова 
взаимодействие и сътрудничество, а инсти-
туциите, в случая Народното събрание, не 
изпълняват свое правомощие, като бездейст-
ват, то Конституционният съд чрез актовете 
си не бива по същество да го оправдава, а 
да защитава Конституцията.
Централният въпрос, поставен в искането 
за тълкуване, е дали главният инспектор и 
инспекторите от Инспектората към Висшия 
съдебен съвет могат да продължават да из-
пълняват функциите си след изтичане на 
конституционно установения мандат. В своето 
ядро това е проблем за отношението между 
два основни принципа на управлението – за 
непрекъснатост на функционирането на ин-
ституциите и за мандатност.
Принцип в публичното право е, че всеки 
орган разполага с толкова правомощия и за 
такъв период, колкото са нормативно устано-
вени. Конституцията (чл. 111, ал. 3) изрично 
е предвидила само за Министерския съвет 
да продължава да изпълнява функциите си 
до избиране на нов. По изключение дори 
е възможно държавен орган – Народното 
събрание, при извънредни обстоятелства да 
поднови пълномощията си до отпадане на тези 
обстоятелства (чл. 64, ал. 2 от Конституцията). 
По отношение на Инспектората към Висшия 
съдебен съвет нито Конституцията, нито 
законът уреждат хипотеза за действие след 
изтичане на мандата на главния инспектор 
и инспекторите. Затова тълкуването по този 
въпрос трябва да отчита принципите за оп-
ределеност и ограниченост на правомощията 
на органите на държавната власт. От своя