Държавен вестник, бр. 65, 2008 г., стр. 15

Б Р О Й  65
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
ляват съвременно, отклоняващо се развитие от
първоначалната концепция за правата и свобо-
дите на гражданина.Тези характеристики се
изразяват в тяхната всеобщност, която намира
израз не само в субекта на тези права—всички
граждани на държавата, но и в обстоятелство-
то, че с тях не се визират конкретни цели на
свободната, осъществявана без външна прину-
да дейност на отделния гражданин, а се посочва
само абстрактната рамка, в която се разпола-
гат доброволно избраните  от него,   по собстве-
на преценка такива  цели.
 На такова право—например на живот, не-
прикосновеност на личния живот, свобода на
словото, на убежденията или на съвестта, съ-
ответства негативното  задължение на другите
граждани и на органите на държавата да се
въздържат от неговото нарушаване. С това е
поставена ясна граница пред правото на уп-
равляващите да оказват принуда, положение,
при което само е възможна реализация на сво-
бодата на гражданина да прави всичко, което
изрично не е забранено от закона. Това има
предвид чл. 2 ЗО, когато определя застъпни-
ческата функция на омбудсмана, осъществя-
вана с предвидените  законови средства като
ориентирана срещу действия или бездействия
на държавната или общинската администра-
ции, които представляват нарушаване на по-
соченото негативно задължение от тези орга-
ни на публичната власт.
Социалните  права се различават съществе-
но от тези от класически тип. Преди всичко те
не притежават всеобщност, тъй като се отнасят
не до всички граждани, а до определени групи
от тях. С тях се визира постигане на определени
цели, за което се изисква активното съдействие
на държавата, а не единствено активността на
гражданина и съответно  въздържане от проти-
востояща є държавна намеса. Тяхната реализа-
ция се свързва с необходимостта от значителни
ресурси, които могат да се осигурят от социал-
ната държава, при условие че  съществува го-
товност една група хора да понесе тежестта на
увеличените разходи за сметка на друга група,
т.е. чрез силно преразпределение на създаде-
ния обществен продукт. То има за последица
засилен етатизъм, който се отразява отрица-
телно на индивидуалната инициатива и креа-
тивност.
 Поради тяхната аморфност, тъй като со-
циалните права зависят от управленската стра-
тегия на държавата, избрания модел на дър-
жавност (либерален или социален) и иконо-
мическия потенциал на обществото, те не мо-
гат да бъдат защитавани като личните пра-
ва—понятията “подходящи условия на труд”,
“закрила на човешкото здраве”, “достъпна ме-
дицинска помощ” не дават информация в как-
ва степен тези права са нарушени или реали-
зирани и съответно как биха могли да бъдат
защитавани.
Изводът от изложеното по-горе е, че омбуд-
сманът може да упражнява функцията си по чл. 2
ЗО само при данни за нарушаване на лични и
политически, а не и при твърдения за засягане
на социални и икономически права.
3. С оглед изложеното относно определяне
на обема и съдържанието на компетентността
на омбудсмана за възбуждане производство по
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, при пре-
ценката на допустимостта на искането му по
настоящото дело следва да се съобрази дали с
него се претендира установяване противокон-
ституционността на разпоредбата на чл. 222,
ал. 1 ЗЛПХМ поради нарушаване на конститу-
ционни разпоредби, които защитават личните
и политическите права на гражданите.
Преди всичко систематичното място на кон-
ституционните текстове, на които се позовава
омбудсманът в искането си, с  изключение на
чл. 52, ал. 5 от Конституцията, е  извън глава
втора “Основни права и задължения на гражда-
ните”. Тези текстове—разпоредбите на чл.19,
ал. 1, ал. 2 и ал. 3, чл. 17, ал. 1 и ал. 3, чл. 6, ал. 2,
които  визират свободната  стопанска инициа-
тива и равните правни условия за стопанска
дейност, както  и правото на частна собстве-
ност, в искането на омбудсмана се свързват не
със защитата на личните права на гражданите,
а с бизнес интереси, които влизат в конфликт с
рестриктивния режим на търговията  на дребно
с лекарствените  продукти в хуманната медици-
на, предвиден с атакуваната разпоредба на
чл. 222, ал.1 ЗЛПХМ. Позоваването в този кон-
текст  на чл.17, ал. 1 и ал. 3, както и на чл. 52,
ал. 3 и ал. 5 от Конституцията не означава за-
щита срещу нарушаване на правото на частна
собственост като налично имущество и на пра-
вата на потребителите на здравни услуги. То
цели с установяване на противоконституцион-
ност на рестриктивния законов текст постига-
не на максимално либерализиране на  услови-
ята за стопанската дейност—търговия на дреб-
но с лекарствени продукти в хуманната меди-
цина в интерес на фармацевтичния бизнес, с
отпадане изискването за професионален ценз
на собственика на аптека като  предприятие в
този отрасъл на търговията.
Като противоречие с чл. 17, ал. 3 от Консти-
туцията  в смисъл на посегателство на правото
на частна собственост върху заварените аптеки
не може да се  третира § 16 от преходните и
заключителните разпоредби на ЗЛПХМ, който
предвижда промяна на съществуващите до този
момент организационни форми на търговската
дейност на фармацевтите от събирателни и
командитни дружества, заварени по отменения
закон, в еднолични търговци  и еднолични дру-
жества с ограничена отговорност. Това е така,
защото този текст, както и на чл. 223, ал. 1
ЗЛПХМ, от който се прави изводът, че един
фармацевт може да бъде собственик само на
една аптека, не са атакувани пред Конституци-