Държавен вестник, бр. 90, 2014 г., стр. 78

СТР.  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  90
на административен акт по силата на отделен 
закон, когато не се предвижда изрична забрана 
за съдебен контрол, може по искане на оспор-
ващия да бъде спряно от съда при условията 
на чл. 166, ал. 2 АПК при всяко положение 
на делото до влизането в сила на решението, 
ако то би могло да причини на оспорващия 
значителна или труднопоправима вреда. Спи-
рането на изпълнението на административния 
акт като вид обезпечение при обжалване има 
за цел да предотврати осъществяването на 
незаконосъобразни действия, разпоредени с 
оспорения акт. В административното произ-
водство обезпечителна нужда възниква както 
в случай на постановено разпореждане на 
административния орган на предварително 
изпълнение на акта (чл. 60, ал. 1 АПК), така 
и в случаите на прогласена предварителна из-
пълняемост на обжалвания акт, произтичаща 
по силата на закона – в конкретния случай 
чл. 190, ал. 1 АПК.
Разгледано по същество, искането за спи-
ране действието на оспорения подзаконов 
нормативен акт е основателно.
Оспореното Постановление № 215 от 
24.07.2014 г. на Министерския съвет на Репуб­
лика България е за допълнение на Тарифата за 
таксите и разноските към Закона за частните 
съдебни изпълнители. Това ПМС съдържа 
преуреждане на установеното в тарифата към 
ЗЧСИ с една-единствена разпоредба. Това е 
§ 1, който предвижда създаване на нова т. 6 
към т. 26 „Забележки“ на тарифата към ЗЧСИ 
със следното съдържание: „върху сумата, която 
длъжникът е погасил в срока за доброволно 
изпълнение, такса не се събира“. Втората и 
последна разпоредба на оспорваното поста-
новление е тази по § 2, но тя е процесуална 
и установява само момента на влизането в 
сила на постановлението и не съдържа нова 
материалноправна уредба. Затова относима за 
преценката на съда дали да спре действието на 
оспорения подзаконов нормативен акт е само 
Възможността съдът да упражни правомо-
щието си по чл. 190, ал. 1, пр. 2 АПК (да спре 
действието на оспорения подзаконов норма-
тивен акт) съгласно препращащата норма на 
чл. 196 във връзка с чл. 166, ал. 4 АПК е обвър-
зана от преценка за наличието на обстоятел-
ствата по чл. 166, ал. 2 АПК – възможността 
да настъпят значителни или труднопоправими 
вреди за оспорващия, респективно за остана-
лите адресати на акта. Във всеки конкретен 
случай съдът, разглеждащ искане за спиране 
действието на подзаконов нормативен акт, 
преценява дали действието му може да при-
чини такива вреди на адресата, които да бъдат 
противопоставени на презумирания с чл. 190, 
ал. 1 АПК обществен интерес за действие на 
приетия подзаконов нормативен акт.
Освен изложеното съдът съобрази, че 
изискването по чл. 166, ал. 4 във връзка с 
ал. 2 АПК е не за доказване на конкретни 
значителни или труднопоправими вреди, а за 
възможността такива да настъпят с въведения 
законов израз – „ако то би могло да причини“. 
В съответствие с ТР № 5 от 8.09.2009 г. на ОСК 
на ВАС целите на допуснатото по силата на 
закон предварително изпълнение и допусти-
мостта на неговото спиране са подчинени на 
принципа за съразмерност, като следва да се 
съобрази административният акт и неговото 
изпълнение да не засягат права и законни 
интереси в по-голяма степен от най-необхо-
димото за целта, за която актът се издава.
В случая съдът счита, че от съдържанието 
на допълнението към тарифата за таксите и 
разноските към ЗЧСИ и от доказателствата 
по делото се установяват законовите изис-
квания за съществуване на опасност за жал-
боподателите да настъпят както значителни, 
така и труднопоправими вреди. Оспорваното 
ПМС касае допълнение в тарифата за такси 
и разноски, които се заплащат на частни 
съдебни изпълнители. Обемът на тяхната 
дейност, доказан от представените по делото 
писмени доказателства, е за събрани суми, 
надхвърлящи един милиард лв. годишно. За 
тях са заплатени такси и разноски по допъл-
нената тарифа. Уреденото с § 1 от оспореното 
ПМС премахва таксите, събирани от ЧСИ в 
случаите на погасяване на задължението от 
длъжниците в срока за доброволно изпълнение. 
Това несъмнено ще доведе до намаляване на 
събраните такси от частните съдебни изпълни-
тели, което би довело до вреди за жалбопода-
телите. А предвид доказания обем на тяхната 
дейност тези вреди са и значителни. Същите 
вреди са и труднопоправими при евентуална 
отмяна на оспорваното постановление, тъй 
като при неговото действие по време на про-
изводството по делото не съществува правен 
способ за обратно начисляване и заплащане 
от длъжниците на таксите, когато те пога-
сят задължението си в срока за доброволно 
изпълнение. Затова е налице обезпечителна 
нужда от спиране действието на оспорения 
подзаконов нормативен акт.
При преценката дали опасността вредите на 
жалбоподателите да са противопоставими на 
обществения интерес от действие на приетия 
подзаконов нормативен акт (призумиран с 
чл. 190, ал. 1, пр. 1 АПК), съдът съобрази, че, 
от една страна, част от обществения интерес 
е този на длъжниците по изпълнителното 
производство. Техният интерес действително 
е за действие на оспореното ПМС, тъй като с 
него се предвижда при определена хипотеза 
посочена такса да не се заплаща. Но срещу 
този частен интерес на длъжниците стои както 
интересът на цялото общество за законосъоб­
разно развитие на обществените отношения 
(което включва своевременно издължаване на 
длъжниците), така също и частният интерес 
на кредиторите за по-бързо удовлетворяване с