Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
ната власт, свои, установени в Конституцията 
правомощия (Решение № 3 от 1996 г. по к.д. 
№ 2 от 1996 г.; Решение № 6 от 1998 г. по к.д. 
№ 4 от 1998 г.; Решение № 10 от 2003 г. по 
к.д. № 12 от 2003 г.; Решение № 4 от 2010 г. 
по к.д. № 1 от 2010 г.). По този начин, като 
изрично „резервира“ материя, чиято правна 
уредба трябва да стане само със закон, Кон­
ституцията запълва с конкретно съдържание 
възприетата от самата нея формула за раз­
деление и баланс на властите и за ролята 
на закона в правовата държава. Когато в 
Конституцията липсва изрично посочване, 
че съответната материя трябва да се уреди 
със закон, Народното събрание също не е 
свободно по свое усмотрение да преценява 
дали съответните обществени отношения 
трябва да се уредят със закон и какви да бъдат 
рамките на регламентацията. Когато прави 
такава преценка парламентът ще трябва да 
се съобразява отново със същите два основни 
принципа на Конституцията – принципът за 
разделението на властите (чл. 8 от Консти­
туцията) и принципът за правовата държава 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията).
Доколкото Конституцията обявява, че 
Народното събрание осъществява законода­
телната власт (чл. 62, ал. 1 от Конституцията), 
очевидно само то разполага с правомощието 
да приема закони. Парламентът не може 
да се отказва от това си правомощие и да 
възлага уредбата на съответна материя на 
изпълнителната власт. Прехвърлянето на зако­
нодателна власт на друг орган би означавало 
нарушаването на балансите и равновесието 
между властите. По този начин принципът за 
разделението на властите не само не допус­
ка волята на законодателния орган да бъде 
променяна и подменяна (Решение № 12 от 
1995 г. по к.д. № 15 от 1995 г.), но и не допуска 
възможността той да се отказва сам от свои 
правомощия и да възлага тяхната уредба на 
друг орган. Прехвърляне на правомощия от 
един конституционно установен държавен 
орган на друг би било оправдано единствено 
дотолкова, доколкото би имало своето осно­
вание в Конституцията, защото само тя е в 
състояние да определи конкретните параметри 
на балансите във властта. Доколкото нашата 
Конституция не съдържа подобни правила, 
изводът е, че тя отхвърля делегираното за­
конодателство и правото на конституционно 
установените държавни органи сами да се 
отказват от предоставената им компетентност. 
От друга страна, когато се преценява дали 
да се уреди дадена материя и какви да бъдат 
границите на уредбата, трябва да се държи 
сметка, че в правовата държава щом дадена 
материя изисква, предвид своето естество, 
да бъде уредена със закон, тя трябва да бъде 
уредена със закон и следователно от На­
родното събрание, а материята, която не се 
нуждае от законодателна уредба, ще трябва 
да се уреди с подзаконов акт. Необходимо е 
законът да зададе параметрите на обществе­
ните отношения, до които той се отнася, и 
свързаните с тях правни институти, както и 
да очертае тяхното основно съдържание, а 
не да делегира, да прехвърля установяването 
на тяхната уредба на изпълнителната власт. 
На следващо място, отново с оглед пре­
ценката за разпределението на правната 
компетентност да се издава нормативен акт 
самата Конституция не допуска подзаконовите 
актове да дават първична правна уредба. Об­
ратно, те имат вторичен характер в смисъл, 
че се издават въз основа и в изпълнение на 
закона (чл. 114 от Конституцията), т. е. две 
кумулативни изисквания, които категорично 
определят техния характер. Самата природа на 
подзаконовия акт следователно предпоставя 
наличието на съответни правила в закона, 
а не създаване тепърва на тези правила от 
подзаконовия акт. Законът е общ нормати­
вен акт с най-висок ранг в йерархията на 
нормативните актове, тъй като той урежда 
първично или въз основа на Конституцията 
обществени отношения, които се поддават на 
трайна уредба, според предмета или субекти­
те (чл. 3 от Закона за нормативните актове). 
Оттук изводът, че правната уредба, която се 
съдържа в закона, трябва да бъде пълна и 
не би могло той да има, както се посочва в 
мотивите на Законопроекта за развитието на 
академичния състав в Република България, 
„рамков характер“. На същото основание не 
е допустимо от подзаконов акт да се очаква 
да запълва пропуски в уредбата на закона, да 
определя смисъла и съдържанието на споме­
нати в закона понятия или пък когато трябва 
да се реши даден въпрос, основанието за ре­
шаването му да се търси в подзаконовия акт, 
а позоваването на закона да е без значение.
Народното събрание е длъжно да осъ­
ществява законодателната власт и затова не 
може да делегира на други държавни органи 
правомощия да уреждат по същество въпро­
сите, които се отнасят до закона, нито пък да 
избягва пълното уреждане на отношенията, 
прехвърляйки уредбата им на подзаконов акт. 
Недопустимо е сам законът да предписва в 
подзаконов акт да се съдържат правила, кои­
то не да го развиват и допълват, не да дават 
насоки за изясняване на неговите текстове, а 
да оторизира приемането на правила, за които 
в закона няма правна уредба. Това е опасно, 
защото създава условия за нестабилност на 
правната уредба, правилата да се променят 
по съображения от конюнктурен характер 
извън политическия дебат, който се развива 
в Народното събрание. 
Когато законодателят предоставя на друг 
орган да формулира единните държавни изиск­
вания за придобиване на научни степени и за 
заемане на академични длъжности или пък 
условията и реда за придобиване на научни 
степени и заемане на академични длъжности 
(§ 9, ал. 2, изр. второ ЗРАСРБ), той не действа