Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
актовете на президента и вицепрезидента, 
вкл. върху техните „споделени правомощия“, 
подлежат единствено на контрол за конститу-
ционосъобразност от Конституционния съд. 
В искането се посочва също, че решението 
на Народното събрание от 15 февруари 2012 г. 
не е насочено към органите на изпълнител-
ната власт и няма за цел осъществяването 
на парламентарен контрол върху тях. То не 
се съобразява със същността на указите за 
помилване, които са акт на „висша милост“ 
и поради това издаването им зависи от кон-
кретната преценка на президента или вице-
президента, а изпълнителната власт трябва 
да организира изпълнението им, както и с 
обстоятелството, че указите за опрощава-
не на несъбираеми държавни вземания, за 
даване, възстановяване, освобождаване и 
лишаване от българско гражданство трябва 
да се приподпишат от съответния министър, 
който по този начин споделя отговорността 
за тяхното издаване и поема политическата 
отговорност. По тези съображения те счи-
тат, че решението на Народното събрание е 
противоконституционно. 
С определение от 8 март 2012 г. Конститу-
ционният съд е допуснал за разглеждане по 
същество искането на 61 народни представи-
тели и е конституирал като заинтересувани 
страни по делото Народното събрание, прези-
дента на Република България, Министерския 
съвет, министъра на правосъдието, министъра 
на финансите, Върховния касационен съд, 
Върховния административен съд, главния 
прокурор, Висшия адвокатски съвет и ом-
будсмана на Република България.
Становище по делото е представил прези-
дентът на Република България. Той посочва, 
че помилването е акт на висша милост, 
милосърдие, хуманност и се реализира на 
основата на вътрешното убеждение на дър-
жавния глава. Предвид факта, че представлява 
конституционен компромис с принципа за 
равенството на гражданите пред закона при 
легитимна цел, то е изведено на най-високо 
нормативно ниво. Помилването, както се 
изтъква в становището, не засяга изпълни-
телната власт, а е част от взаимоотноше-
нията между държавния глава и съдебната 
власт, без обаче той да навлиза в сферата 
на правораздаването. Осъществяването му е 
акт на лична преценка на президента, респ. 
вицепрезидента, когато му е възложено да 
упражнява това правомощие. Както изтъква 
президентът, указът за помилване е особен 
акт на държавния глава и не трябва да под-
лежи на приподписване от министъра на 
правосъдието, защото той отразява право-
мощие на държавния глава по отношение на 
съдебната власт. Президентът счита също, че 
в началото на нов мандат при едни и същи 
лица, които заемат длъжностите президент 
и вицепрезидент, е необходимо да бъде из-
даден нов указ от президента за възлагане 
на предвидените в чл. 104 от Конституцията 
правомощия на вицепрезидента. На следващо 
място президентът застава на позицията, че 
Народното събрание не може да осъществява 
парламентарен контрол върху актовете на 
президента и вицепрезидента. Според него 
президентът е самостоятелен орган в консти-
туционната система и не е носител на никоя 
от трите разделени власти. Парламентарният 
контрол е специфична форма за въздействие 
върху политиката на правителството и е част 
от сложната система на взаимоотношения и 
взаимозависимости, синхронизиращи дей-
ността на законодателната и изпълнителна-
та власт. Както се посочва в становището, 
парламентарният контрол включва различни 
правомощия на парламента да осъществява 
политическа проверка на действията, ак-
товете и намеренията на правителството и 
на подчинената му администрация с цел да 
провери и установи дали дейността, намере-
нията и актовете на изпълнителната власт се 
осъществяват в съответствие с програмата 
на правителството така, както тя е одобрена 
от парламента.
Останалите конституирани като заинтере-
сувани страни не са представили становища.
За да се произнесе, Конституционният съд, 
след като обсъди искането и представеното 
становище и писмени доказателства, взе 
предвид следното: 
І. По искането за тълкуване на чл. 98, 
т. 1 от Конституцията
1. Помилването, осъществявано от дър-
жавния глава, като правен институт има за 
свой предшественик висшата милост, която 
е предоставял монархът. Това негово право, 
произтичащо от качеството му на суверен, не 
е обвързано с никакви ограничения както по 
отношение на обхвата, така и по отношение 
на основанията и мотивите за упражнява-
нето му. От прерогатив на монарха възмож-
ността за помилване на осъдени лица при 
съвременното демократично управление се 
трансформира в конституционно правомощие 
на държавния глава. 
Помилването има дълбоки исторически 
корени като прерогатив на монарха и отразява 
позицията на монарха да стои над законите 
и да може не само да ги променя, но и да 
дерогира действието им в определени случаи 
по негово усмотрение. Подобна обосновка не 
намира оправдание в условията на функци-
ониране на конституционно ограниченото и 
отговорно към обществото управление, при 
което Основният закон закрепва и гарантира 
принципите на разделение на властите, на 
народния суверенитет, правовата държава и