Държавен вестник, бр. 68, 2007 г., стр. 7

Б Р О Й  68
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
да се възприеме, ще бъде предметът на регули-
ране и целите, които законодателят си поставя.
Съществен фактор при преценката е и възмож-
ността законът да се прилага.
Идеята, която стои в основата на искането,
е, че установеният в § 11 от преходните и зак-
лючителните разпоредби на ЗУЧК срок за вли-
зането му в сила е твърде дълъг и поради това
той не може да пресече отведнъж безразборно-
то строителство по Черноморското крайбрежие.
В хода на дискусията, която е била проведена в
Народното събрание в рамките на неговото
първо гласуване, се поставя въпросът за нала-
гането на мораториум на строителството на те-
риторията на Черноморското крайбрежие и по
този начин да се промени “профилът” на зако-
на. То се възприема обаче като една изключи-
телна мярка, чийто ефект е съмнителен. Оттук
се налага изводът, че в Народното събрание при
обсъждането на законопроекта се дискутира и
съответно не се подкрепя възможността на
ЗУЧК да не се гледа като на закон, който да
установява незабавни забрани. Съдържанието
на закона също показва, че той създава устройс-
твен режим на една част от територията на стра-
ната, тъй като досега съществуващата уредба
не е била адекватна. При това става дума за
закон, който е специален по отношение на За-
кона за устройството на територията.
Вносителите на предложението законът да
влезе в сила на 1.01.2008 г., а не както се пред-
вижда в проекта на Министерския съвет—от
деня на неговото обнародване, се мотивират с
необходимостта законодателят да бъде пред-
видим. Всъщност тъкмо в това се състои ос-
новната функция на vacatio legis. Очевидно е
обаче, че ЗУЧК засяга различни интереси, и то
твърде чувствително. Народното събрание,
когато решава какъв да бъде vacatio legis на
закона, не може да не държи сметка за тези
интереси и съответно да се опита да потърси
най-задоволителното решение. Става въпрос
в крайна сметка за преценка за целесъобраз-
ност и за възможност даденият закон да се
приложи. След като Конституцията предоста-
вя на Народното събрание правото да направи
съответна преценка, не може то да нарушава
Конституцията, щом е приело решението, ко-
ето е счело за най-правилно.
Съдиите Румен Янков, Васил Гоцев, Люд-
мил Нейков и Благовест Пунев са на особено
мнение, тъй като считат отхвърлянето на иска-
нето на народните представители по к.д. № 8 от
2007 г. нагледно представя как съдът отказва
да приложи основно юридическо правило “да-
вам ти фактите, дай ми правото”. Без значение
при това положение е обстоятелството, че вно-
сителите на искането твърдят, че е нарушен
чл. 71, ал. 2 от Правилника за организацията и
дейността на Народното събрание, тъй като този
негов текст е перифраза на чл. 88, ал. 1 от Кон-
ституцията, т.е. те се позовават на нарушение
на основния закон. При това положение задъл-
жително е искането да бъде допуснато до раз-
глеждане, тъй като в него се твърди, че промя-
ната на “датата на влизането на закона в сила
е съществена спрямо приетия закон на първо
гласуване”.
В искането народните представители твър-
дят и че законът противоречи на чл. 21 от Кон-
ституцията. Съображенията за това са ясни.
Отлага се влизането в сила на определени раз-
поредби, които ограничават възможността за
увреждане на земята и засилват нейната за-
щита. Така считат вносителите на искането и
дали това е така, съдът не трябва да отклоня-
ва искането, а трябва да постанови решение
по същество.
И друго нещо много важно—в определение-
то се застава на позиция, че Конституционният
съд не може да се произнася по целесъобраз-
ността на закона. Очевидно това не е така, тъй
като се пресича възможността съдът да взима
становище по закони, чиито цели противоре-
чат на конституционни принципи и норми.
В този случай неминуемо проверката на съда
трябва да включи на първо място дали е нару-
шена процедурата по приемането на закона—
посоченият чл. 88, ал. 1, и след това да преценя-
ва дали чрез закона се посяга на земята като
национално богатство. Къде при това положе-
ние остава чл. 22, ал. 1 от Закона за Конститу-
ционния съд?
Преходната разпоредба на § 11 от Закона за
устройство на Черноморското крайбрежие пред-
ставлява христоматиен пример за това, какво
значение има времето за правото. В случая един
закон, чието непосредствено влизане в сила е
от изключително значение—да бъдат преуста-
новени строителните безчинства по Черномо-
рието, е дерогиран на второ четене фактически
с едно гласуване. Последиците—с притворната
промяна осъществилите се определени ситуа-
ции (строежи непосредствено до морето, недо-
пустима височина на застрояването, неспазва-
нето на защитни зони и пр.) до 1.01.2008 г. няма
да могат да бъдат оспорвани, а определени пра-
ва ще станат придобити.
В крайна сметка разпоредбата на § 11 от
преходните и заключителните разпоредби е
приета на едно четене.
Ставало е дума, че кратката по съдържание
разпоредба на чл. 88, ал. 1 от Конституцията,
като говори, че законите се обсъждат и прие-
мат с две гласувания в отделни заседания, цели
да осигури възможност за дебат, осмисляне на
внесеното предложение, отстраняване на опу-
щения и грешки, но не и същностна промяна
във вече гласуван закон. Нещо повече, когато
при нужда се съкращава законодателният про-
цес в едно заседание, гласуванията също трябва
да бъдат две—чл. 88, ал. 1, изр. второ от Конс-
титуцията. Такава преценка не може да се из-
върши от изненаданите и несъгласни с диамет-
рално новото, обезсмислящо приетия на първо
четене закон, народни представители.