Държавен вестник, бр. 57, 2006 г., стр. 20

С Т Р .  20
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  57
ностойно обезщетение. По този начин се из-
ключва евентуалното влияние в една или друга
посока на влезлия в сила подробен устройствен
план върху цените на подлежащите на отчуж-
даване по него имоти. Парично обезщетение,
определено с оглед бъдещото предназначение
на отчуждения имот, не би било равностойно,
защото то не съответства на действителната
цена на имота, която той има преди влизането
в сила на подробния устройствен план, когато и
възниква основанието за неговото принудител-
но отчуждаване. В този евентуален процес на
влияние отчужденият собственик няма учас-
тие, а следователно и основание да претенди-
ра за някакво отражение върху дължимата му
обезщета по определения от атакуваната раз-
поредба ред. Независимо от това да се прави
опит да се дава оценка на един имот с оглед на
неговото бъдещо предназначение, на евенту-
алните бъдещи доходи от този имот е нещо
твърде имагинерно. Ето защо невключването
от законодателя на евентуалното влияние на
влезлия в сила подробен устройствен план като
критерии при определянето на равностойното
парично обезщетение не прави тази норма про-
тивоконституционна.
Конституционният съд не споделя тезата на
искателите относно твърдяното от тях “тенден-
циозно и погрешно тълкуване” от законодате-
ля на думата “предварително”, която фактичес-
ки е част от понятието “предварително парич-
но обезщетение”, използвано в чл. 32, ал. 1 ЗДС.
Изтъква се, че в тази дума законодателят е
вложил смисъла на “определяне цената на от-
чуждаван имот преди мероприятията, свърза-
ни с отчуждението”. Неправилното є тълкува-
не имало за последица противоконституцион-
ността на създадената нова ал. 2 на чл. 32 ЗДС.
Законовата дефиниция на понятието “равнос-
тойно парично обезщетение” и посочените в
него обективни критерии, от които следва да се
изхожда при неговото определяне, нямат отно-
шение към твърдяното от искателите. Съдът
счита, че понятието “предварително парично
обезщетение” трябва да се тълкува в неговата
цялост, за да се разкрие истинският му смисъл,
а не само отделната дума от него, извадена от
контекста, в който е използвана. Изхождайки
от това, Конституционният съд приема, че сми-
сълът на понятието “предварително парично
плащане” се изразява в плащането като пред-
поставка за извършване на отчуждаването, по-
ради което и то задължително предхожда прех-
върлянето на собствеността и завземането на
имота. (В този смисъл Конституционният съд е
изразил разбирането си и в мотивите на реше-
ние № 7 от 2001 г. по к.д. № 1/2001 г.) Предвари-
телното парично плащане не влияе върху опре-
деляне размера на цената на отчуждавания имот,
а поради това няма и отношение към определя-
нето на равностойното парично обезщетение.
Това е и смисълът, който законодателят е вло-
жил в понятието. Аргумент за това е и разпо-
редбата на чл. 39, ал. 3 ЗДС, съгласно която,
ако в 6-месечен срок от влизането в сила на
заповедта за отчуждаване собственикът не бъде
обезщетен, в негова полза се поражда потеста-
тивното субективно право да иска отмяна на
отчуждаването по съдебен ред. Допълнителен
аргумент за това, че законодателят не е имал
никакви колебания относно посочения смисъл
на понятието е и обстоятелството, че редицата
изменения и допълнения на чл. 32 ЗДС след
създаването му (ДВ, бр. 44 от 1996 г.) в никаква
степен не са засегнали възпроизведеното в нор-
мата конституционно изискване за предвари-
телност на обезщетението.
Предписаният с чл. 32, ал. 2 ЗДС ред за оп-
ределяне на равностойно парично обезщетение
не накърнява правото на собственост и непри-
косновеността на частната собственост, прог-
ласени от чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията.
Действително от тези разпоредби произтича
задължението на държавата да гарантира и
закриля тези основни конституционни начала.
Законодателят в случая е постигнал това, като
е създал атакуваната разпоредба в защита ин-
тересите на собствениците на принудително от-
чуждени имоти.
От особено важно значение е да се подчер-
тае, че с регламентирания механизъм, чрез
който имотите на гражданите, намиращи се в
едно и също населено място, при принудител-
ното им отчуждаване се оценяват по еднакви
критерии и начини, е постигнато и спазване на
основното конституционно начало за равенст-
во на всички граждани пред закона (чл. 6, ал. 2
от Конституцията). Конституционно начало, с
което неминуемо би се влязло в противоречие,
ако механизмът за определяне на равностойно-
то парично обезщетение пренебрегва еднакви-
те критерии и начини при определянето му.
Допускането на такова противоречие би могло
до породи и предпоставки за създаването на
привилегии, основани на лично или обществе-
но положение или имуществено състояние.
По изложените съображения Конституцион-
ният съд счита, че разглежданата разпоредба
не е в противоречие с чл. 17, ал. 1, 3 и 5 от Кон-
ституцията.
Конституционният съд не споделя и тезата
на искателите за противоречие на разглежда-
ната норма с чл. 4, ал. 1 от Конституцията, по-
ради което и искането за обявяване на нейната
противоконституционност на това основание
намира за неоснователно. Гарантираната прав-
на сигурност и равнопоставеност на всички
граждани пред закона, постигната, както по-
горе се посочи, с атакуваната разпоредба, е в
съответствие именно с принципа на правовата
държава. Проява на този принцип е и спазване
рамките, в които на държавата е вменено от
чл. 17, ал. 5 от Конституцията плащането на
равностойно парично обезщетение за отчужде-
ната чужда собственост. Заложеният в чл. 4, ал. 1
от Конституцията принцип на правовата дър-
жава изключва възможността по законодате-
лен път в тежест на държавата да се вменяват