Държавен вестник, бр. 98, 2004 г., стр. 2

С Т Р .  2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  98
От друга страна, нарушен е конституционно
установеният принцип на правовата държава
—чл. 4, ал. 1 от основния закон. Конституцията
изключва правото на законодателя да устано-
вява конкретни финансови тежести под форма-
та на скрити данъчни задължения.
С определение от 12 юли 2004 г. Конституци-
онният съд е допуснал искането за разглеждане
по същество и е конституирал като заинтересу-
вани страни Народното събрание, Министерс-
кия съвет, министъра на правосъдието, минис-
търа на културата, министъра на финансите,
министъра на регионалното развитие и благоус-
тройството и Националния фонд “Култура”.
В изпълнение на предоставената им от Конс-
титуционния съд възможност становища по де-
лото са депозирали всички заинтересувани стра-
ни, с изключение на министъра на културата.
Всички те са на мнение, че оспорената раз-
поредба е съобразена с Конституцията. Стано-
вищата на заинтересуваните страни могат да се
обособят в няколко направления:
Националният фонд “Култура” е преобразу-
ван считано от 01.01.2000 г. от извънбюджетен
фонд във второстепенен разпоредител при за-
пазване специфичния характер на организация
и използване на предвидените за него средства.
Това произтича от разпоредбата на § 7 ПЗР на
Закона за държавния бюджет на Република
България за 2000 г. и Приложение № 7—Спи-
сък на извънбюджетните фондове. При това
положение този фонд не може и не следва да се
разглежда като извънбюджетна сметка. Той е
част от бюджета на министъра на културата, респ.
част от републиканския бюджет. Действащата
правна уредба на финансовото подпомагане на
културата е в съответствие с конституционните
изисквания за законосъобразност на публични-
те финансови задължения на гражданите и орга-
низациите. Процесните “отчисления” по смисъ-
ла на чл. 31, ал. 1, т. 2 ЗЗРК са подчинени и са в
съответствие с изискванията на ежегодните за-
кони за държавния бюджет на Република Бълга-
рия от 1994 г. досега (виж § 30 ПЗР на Закона за
бюджета на Република България за 2004 г.).
Отчисленията се правят само тогава, когато
има разделение на наемите между наемодате-
лите—търговските дружества, и републиканс-
кия бюджет. Но разделянето на наемите, т.е.
внасянето на 50 на сто от получените наеми в
републиканския бюджет, ще е налице, когато
дружествата с държавно участие в капитала не
осъществяват основната си дейност и вместо да
произвеждат или да предоставят съответните
стоки и услуги, отдават под наем имуществото,
което не им е предоставено за извършване на
дейност, свързана с отдаване под наем.
Разпоредбата на чл. 60 от Конституцията е
неотносима към искането, тъй като нейни ад-
ресати не са държавни предприятия, респ. тър-
говските субекти с държавно участие в капита-
ла, както е в конкретния спор, а гражданите.
Освен това вътрешноведомствената принад-
лежност на финансово задължените субекти е
основната отличителна характеристика на прав-
ната уредба на всички способи за набиране на
средства на Националния фонд “Култура”, вклю-
чително и този по чл. 31, ал. 1, т. 2 ЗЗРК.
Конституционният съд, преценявайки дово-
дите на вносителя, на заинтересуваните страни
и съображенията на законодателя при приема-
не на оспорената разпоредба, приема за устано-
вено следното:
Законът за закрила и развитие на културата
определя основните принципи и приоритети на
националната ни културна политика.
С този закон се създава Национален фонд
“Култура” (наричан по-нататък в решението за
краткост “фонд”) като юридическо лице на из-
вънбюджетна сметка.
Съгласно чл. 31, ал. 1, т. 2 ЗЗРК “средствата
по фонда се набират от десет на сто от приходи-
те от наеми, получавани от търговските дру-
жества с държавно участие в областта на култу-
рата, като отчисленията се правят преди разде-
лянето на наема между наемодателя и републи-
канския бюджет”.
Очевидно законодателят предвижда средст-
вата по фонда да се набират и от субсидия, оп-
ределена в закона за бюджета на държавата за
съответната бюджетна година. Считано от
01.01.2000 г. фондът е преобразуван съгласно
разпоредбата на § 7 ПЗР на Закона за държав-
ния бюджет за 2000 г. и Приложение № 7 към
него от извънбюджетен във второстепенен раз-
поредител. Това по същество означава, че фон-
дът е част от бюджета на министъра на култу-
рата, респ. част от републиканския бюджет.
Твърденията на вносителя, че разпоредбата
на чл. 31, ал. 1, т. 2 ЗЗРК противоречи на чл. 4,
ал. 1 и чл. 60 от Конституцията не се оправда-
ват от фактическа и правна страна. Съображе-
нията за това са следните:
1. Залегналият в процесната разпоредба от
Закона за закрила и развитие на културата прин-
цип за финансово подпомагане на културата е в
съответствие с конституционните изисквания
за законност на публичните финансови задъл-
жения на гражданите и организациите, както и
за прозрачност и контрол при натрупването и
разходването на бюджетните средства в област-
та на културата.
Процесната разпоредба има за предмет “от-
числения”, които се правят от търговски су-
бекти с държавно участие в капитала, които
по силата на чл. 63, ал. 3 от Търговския закон
са юридически лица. Разпоредбата на чл. 60
от Конституцията е неотносима към настоя-
щия спор, тъй като тези отчисления не могат
да бъдат квалифицирани като данъчни задъл-
жения или като такси. Данъците са задължи-
телни плащания, определени едностранно от
държавата, съобразно с доходите и имущест-
вата на облагаемите лица. Те се установяват