Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 9

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Като прецени доказателствата по делото, 
доводите в искането и становищата на стра-
ните, Конституционният съд приема следното:
Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Консти-
туцията не е разисквана като съдържание 
при приемането на Основния закон, а само 
е обсъждано нейното систематично място 
(вж. Седмо Велико народно събрание, Стено-
графски дневници 1990 – 1991, 175 заседание, 
София, 1992 г., с. 256 – 263). Обстоятелството, 
че се намира в глава шеста на Конституци-
ята „Съдебна власт“, и обвързаността є с 
първата алинея на чл. 120 от Конституция-
та, установяваща контрола за законност от 
съдилищата върху актовете и действията на 
административните органи, дават основание 
да се направи заключение, че предвидената 
възможност за изключване на обжалвае-
мостта се отнася само за съдебното, но не и 
за обжалването по административен ред на 
административните актове (вж. Тълкувателно 
решение на КС № 21 от 1995 г. по к.д. № 18 
от 1995 г.; Решение на КС № 1 от 2012 г. по 
к.д. № 10 от 2011 г.).
Отговорът на разглеждания тълкувателен 
въпрос е органически свързан с произти-
чащата от Конституцията необходимост от 
установяване на ефективен механизъм за 
противодействие на посегателствата върху 
правата и законните интереси на гражданите 
и юридическите лица. По силата на чл. 56 
от Конституцията правото на защита пред-
ставлява основно право, чието съдържание 
обхваща оправомощаването на всяко лице, 
попадащо в националната юрисдикция, със 
своите самостоятелни активни действия да 
се противопоставя на възможните източници 
на нарушаване или застрашаване на неговата 
правна сфера. То е универсално процесуално 
право, предназначено да служи като гаранция 
за реализацията на другите основни права 
и конституционно признати интереси на 
правните субекти. 
Правото на защита няма единствено ин-
струменталното значение на средство за об-
служване на останалите основни граждански 
права. То е самостоятелно право със собст-
вена ценност, чието упражняване е насочено 
към реално утвърждаване на човешкото дос-
тойнство. Чрез него се налага дължимото от 
държавата и другите правни субекти въздър-
жане от посегателства върху личната сфера 
на гражданина. В този контекст правото на 
защита освен всеобщо универсално право 
представлява и лично гражданско право. Чрез 
него се обезпечава реализацията не само на 
конституционно признатите права и интереси, 
но и на правата и интересите, които имат друг 
законен източник (вж. Решение № 3 от 1994 г. 
по к.д. № 1 от 1994 г.).
Правото на защита обвързва всички дър-
жавни органи в пределите на своята ком-
петентност да съдействат на лицето със 
засегнати права да преодолее последиците 
от нарушението, съответно – от застраша-
ването. Несъмнено сред адресатите на това 
задължение са и органите на централната и 
местната изпълнителна власт. Понякога обаче 
процесуалните отношения между гражданина 
и администрацията не водят до дължимия 
правовъзстановителен ефект. Затова пътят 
към независимия и справедлив съд трябва 
да е открит. В условията на състезателност 
и публичност съдилищата осигуряват разкри-
ването на истината и точното прилагане на 
закона. Само в съдебния процес засегнатото 
лице се изправя като равнопоставено на нару-
шителите. Това намира израз в прогласения 
в чл. 121, ал. 2 от Конституцията принцип 
на равенство на страните в състезателното 
съдебно производство, което се развива между 
него и съответната администрация по повод 
на искането за защита на засегнатите права 
и интереси. Без осигуряването на достъп до 
съда правото на защита може да се окаже 
лишено от съдържание пожелание. Ето защо 
правото на съдебна защита, въпреки че не е 
изрично формулирано в Основния закон, в 
рамките на по-общата постановка на чл. 56 от 
Конституцията трябва да се счита за принцип 
на правовата държава, като това положение 
е утвърдено трайно в практиката на КС.
Проблемът, който стои пред законодател-
ната власт, а и пред КС като орган за консти-
туционен контрол, е в кои случаи и при какви 
условия правото на достъп до независим и 
справедлив съд, създаден съобразно закона, 
може да бъде ограничено. Конституцията про-
гласява неотменимостта на основните права, 
но същевременно не допуска злоупотребата 
с тях, както и упражняването им, ако то 
накърнява правата и законните интереси на 
другите (чл. 57, ал. 1 и 2).
Хипотезите на злоупотреба с отбранител-
ното право на достъп до съд или на упраж-
няването на това право във вреда на другиго 
са невъзможни. В демократичната правова 
държава добросъвестността на съда като кон-
ституционно установен безпристрастен арби-
тър в отношенията между правните субекти 
не може да бъде поставяна под съмнение. От 
друга страна, принципите на правораздаването 
изключват опасността със съдебния акт да бъ-
дат накърнени правата и законните интереси 
на лица, които са лишени от възможността 
да участват в съдопроизводството.
Логичният извод е, че достъпът до съда 
като самостоятелно основно право може да 
бъде стеснен само когато накърнява висш, 
признат от Конституцията публичен интерес.