Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
за разделението на властите не само не до­
пуска волята на законодателния орган да 
бъде променяна и подменяна (Решение № 12 
от 1995 г. по к. д. № 15 от 1995 г.), но и не 
допуска възможността той да се отказва сам 
от свои правомощия и да възлага тяхната 
уредба на друг орган.
От друга страна, когато законодателят 
преценява дали определени обществени отно­
шения да бъдат уредени на законово равнище 
и съответно какви да бъдат границите на 
законовата уредба и кои елементи да бъдат 
възложени за подробна регламентация с под­
законов акт, той трябва да държи сметка, че 
когато в правовата държава за определени 
отношения е необходимо – предвид тяхното 
естество и още повече в случаи на изрично 
конституционно изискване – да бъдат уредени 
със закон, всички съществени елементи на 
правната уредба трябва да бъдат закрепени 
именно и само със закон (респ. от Народното 
събрание). Във всички случаи обаче кон­
ституционно необходимо е, особено когато 
Конституцията изрично изисква уреждане 
със закон, законът да зададе параметрите на 
обществените отношения, за които се отнася, 
и свързаните с тях правни институти, както 
и да очертае тяхното основно съдържание, а 
не да прехвърля тяхното уреждане на изпъл­
нителната власт.
Конституционно недопустимо е подлежа­
щи на първична правна уредба обществени 
отношения да бъдат предмет на подзаконови 
актове. Такива актове се издават въз основа 
и в изпълнение на закона (арг. от чл. 114 от 
Конституцията) – две кумулативни изисква­
ния, които определят характера и обхвата на 
подзаконовия акт, а в най-голяма степен на 
този подзаконов акт, чието приемане е пред­
видено изрично в самия закон.
Самата природа на подзаконовия акт 
предпоставя наличието в закона на базови 
правила и не допуска такива правила да се 
създават за първи път именно с подзаконовия 
акт. Законът е нормативен акт с най-висок 
ранг в йерархията на нормативните актове, 
създавани от учредените власти, тъй като 
урежда обществени отношения, които се под­
дават на трайна уредба, според предмета или 
субектите (чл. 3 от Закона за нормативните 
актове (ЗНА). Поради това правната уредба, 
която се съдържа в закона, трябва да бъде 
пълна и не би могло да има „рамков харак­
тер“. На същото основание не е допустимо 
от подзаконов акт да се очаква да запълва 
пропуски в уредбата на закона. Още по-малко 
е допустимо едно обществено отношение да 
търси правно основание само в подзаконов акт, 
а позоваването на закона да е без значение 
или невъзможно поради празнота.
Задължението на Народното събрание да 
осъществява законодателната власт прави 
невъзможно то да делегира на други държав­
ни органи правомощия да уреждат по съще­
ство въпроси, които се отнасят до закона, и 
съответно да избягва пълното уреждане на 
такива въпроси, като възлага уреждането 
им в подзаконов акт. Недопустимо е закон 
да предписва в подзаконов акт да се уреждат 
правила, които не го развиват и допълват, 
респ. да овластява другиго да приема прави­
ла, които представляват елемент от базовата 
правна уредба на материята – и като такива 
от компетентността на законодателя. Това 
създава условия за нестабилност на правната 
уредба, възможност правилата да се променят 
по съображения единствено от оперативен 
характер и извън политическия дебат в за­
конодателния орган.
Изменената норма на чл. 10а ЗУЧК не 
съдържа детайлна уредба на условията и реда 
за определяне на местата за къмпингуване, 
както и правилата за ползване и престоя в 
тях, в технологичен аспект, а с ал. 3 се възлага 
на министрите на регионалното развитие и 
благоустройството, на земеделието, храните 
и горите, на околната среда и водите и на 
туризма да изготвят съвместна наредба, която 
да определи тези условия, ред и правила.
Съдът установява, че оспорената норма 
все пак съдържа по-пълна от предходната 
редакция на същата разпоредба правна рег­
ламентация на: територията на Черномор­
ското крайбрежие и поземлените имоти от 
нея, върху които е допустимо обособяване на 
места за къмпингуване; собствеността върху 
тях; обектите, които могат да се разполагат 
временно в тези места, както и обслужващите 
ги такива, които не могат да бъдат строежи по 
смисъла на ЗГ и ЗУТ, и включва забрана тези 
места да попадат в границите на защитени 
територии по чл. 5, т. 1, 3, 4 и 6 от Закона за 
защитените територии (ЗЗТ).
С изменението на чл. 10а ЗУЧК действи­
телно се разширява кръгът на допустимите 
дейности в зони „А“ и „Б“ на Черноморското 
крайбрежие извън територията на морските 
плажове, пясъчните дюни и категоризираните 
къмпинги, като се допуска временно разпо­
лагане на палатки, кемпери или каравани за 
неорганизиран отдих на гражданите. Допус­
кането на къмпингуване извън категоризира­
ните къмпинги при спазване на определени 
в предвидения подзаконов акт условия и ред 
може да се разглежда като аспект на из­
пълнение на задължението на държавата да 
закриля здравето на гражданите и насърчава 
развитието на спорта и туризма, закрепено 
в чл. 52, ал. 3 от Конституцията, и като от­
говор на обществената потребност от такава 
регламентация.
Това са дейности, които, както се посочва 
и в становището на министъра на земедели­
ето, храните и горите (стр. 2), „на практика 
се осъществяват и досега“, но доколкото не 
са имали правна регламентация, не е съ­
ществувала и възможност за упражняване на 
контрол над тях, каквато възможност новата 
разпоредба осигурява. Същата разпоредба 
изрично забранява строителството, като поз­