Държавен вестник, бр. 31, 2019 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
Няма друг акт, който да регламентира същия 
вид обществени отношения.
Съгласно чл. 51 от Конституцията гражда­
ните имат право на обществено осигуряване 
и социално подпомагане. Законът за социално 
подпомагане урежда обществените отноше­
ния, свързани с гарантирането на правото на 
гражданите в Република България на социално 
подпомагане чрез социални помощи и социални 
услуги (чл. 1, ал. 1). Според чл. 2 ЗСП законът 
има за цел подпомагане на гражданите, които 
без помощта на другиго не могат да задово­
ляват своите основни жизнени потребности; 
укрепване и развитие на обществената соли­
дарност в трудни житейски ситуации; подкре­
па за социално включване на лицата, които 
получават социални помощи, и на лицата, 
които ползват социални услуги. Член 1, ал. 3 
ЗСП регламентира социалното подпомагане 
да се предоставя по начин, който запазва 
човешкото достойнство на гражданите, и се 
основава на социална работа, като се прилага 
индивидуален подход и комплексна оценка на 
потребностите на лицата и семействата. Дър­
жавната политика в областта на социалното 
подпомагане се определя от Министерския 
съвет, а МТСП разработва, координира и 
провежда държавната политика в областта на 
социалното подпомагане.
Видовете социални услуги и условията 
за предоставянето им са регламентирани в 
глава четвърта от Закона за социално под­
помагане. Социалните услуги са услуги на 
общността и специализирани – чл. 36, ал. 1 
ППЗСП. Конкретизирането им е нормативно 
установено в чл. 36, ал. 2 и 3 ППЗСП. По 
определението на чл. 16 ЗСП социалните 
услуги са дейности в подкрепа на лицата за 
социално включване и самостоятелен начин 
на живот, които се основават на социална 
работа и се предоставят в общността и в 
специализирани институции. Социални услуги 
се предоставят след индивидуална оценка на 
потребностите от подкрепа и въз основа на 
индивидуален план за подкрепа, разработени 
от мултидисциплинарен екип, чийто състав и 
методи на работа се определят с правилника 
за прилагане на закона. Съгласно чл. 16а ЗСП 
социалните услуги се предоставят съобразно 
желанието и личния избор на лицата. 
Законът изрично е регламентирал, че соци­
алните услуги се предоставят срещу заплащане 
на такси от лицата, които ги ползват, или по 
договаряне (чл. 17, ал. 1 ЗСП). Тоест Законът 
за социално подпомагане изисква за ползване 
на социални услуги лицето да заплаща такса. 
Таксите са вид държавни финансови взема­
ния. Правната основа за заплащане на такси 
е извършването на услуга от държавен орган 
или възможност за получаване на услуга. При 
гражданскоправните плащания съществува 
еквивалентност на престациите. Таксите се оп­
ределят едностранно от държавата и постъпват 
в бюджета. Разпоредбата на чл. 60 от Консти­
туцията на Република България предвижда, 
че гражданите са длъжни да плащат данъци 
и такси, определени със закон, съобразно 
техните доходи. По принцип таксите не биха 
могли да се определят съобразно доходите, тъй 
като цената на една услуга е една и съща за 
всички. Но за определени видове такси това е 
възможно. Именно в изпълнение на целта на 
Закона за социално подпомагане с ПМС № 91 
от 2003 г. са одобрени такси при прилагане на 
диференцирания подход. Законът за социал­
но подпомагане въвежда конституционни и 
законови механизми за социална закрила на 
нуждаещите се лица. Но самото естество на 
урежданата материя, както и значителните 
различия във възможностите на държавата да 
удовлетворява социалните нужди на своите 
граждани предопределя този подход.
Ползването на социалните услуги, визирани 
в Тарифата, е доброволно и взаимоотношени­
ята на гражданите с държавата се основават 
на принципа на равнопоставеността. Въпреки 
че в тези случаи държавата участва в граж­
данския оборот като частноправен субект и 
предоставяните от нея услуги имат конкретна 
цена, законодателят използва понятието „такса“, 
обвързвайки цената на предоставяните от дър­
жавата услуги с конституционните задължения 
на държавата да създава условия за осъщест­
вяване на гарантираните от Конституцията 
права на гражданите и да подпомага децата, 
социално нестабилните, старите и болните хора. 
Размерите на тези такси обаче не са обвърза­
ни с фактическите разходи на държавата и с 
действителната цена на ползваните услуги, а 
водещото изискване е достъпност на услугата.
Задължението таксите, като вид държав­
ни вземания, да бъдат установени със закон 
произтича от обстоятелството, че те са вид 
неданъчни държавни приходи, които постъпват 
в държавния бюджет и съгласно чл. 2, ал. 2 
от Закона за устройството на държавния бю­
джет се набират от физически и юридически 
лица по ред, определен със закон. От друга 
страна, държавните органи могат да събират 
и отчитат бюджетни приходи само когато 
това им е възложено със закон или с акт на 
Министерския съвет.
Задължението за плащане на такси за 
социални услуги е в съответствие и с Между­
народния пакт за икономически, социални и 
културни права. В чл. 2, т. 2 изрично е записано, 
че правото на упражняване на провъзгласе­
ните от пакта права допуска ограничаване на 
тези права само дотолкова, доколкото това е 
съвместимо с естеството на тези права.
При възприемане на диференцирания 
подход за определяне на дължимите такси 
МС е одобрил Тарифата по чл. 17, ал. 2 ЗСП. 
Доколкото жалбоподателката не навежда 
довод досежно конкретния размер на таксата