Държавен вестник, бр. 80, 2000 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  80
ни данъци и такси, защото не изглежда спорно,
че след като има право на своя собственост
(чл. 140), общината поначало може да формира
свои приходи. Местните данъци и такси състав-
ляват само един от финансовите източници на
общината, а предварителното им определяне
чрез закон съгласно изискването на чл. 141, ал. 2
им придава качеството на постоянен източник.
Като постановява, че общината има самосто-
ятелен бюджет, разпоредбата на чл. 141, ал. 1 от
Конституцията, на първо място, определя бю-
джета на общината като отделен от държавния.
От друга страна, чрез подчертаването на самос-
тоятелността на общинските бюджети се дава
израз на една важна конституционна гаранция на
местното самоуправление, защото самостоятел-
ният бюджет изразява и засилва независимостта
на местните власти и тяхната самостоятелност и
отделеност от централните власти, основани на
избора им от местното население и на отговор-
ностите им към това население. Така към поли-
тическата и административната независимост (в
рамките на Конституцията и на законите) се при-
бавя и финансова самостоятелност. Впрочем в
своята цялост разпоредбата на чл. 141 е пред-
назначена да осигури (съ)отношение на съот-
ветствие между компетентностите на местните
власти и финансовите ресурси, необходими за осъ-
ществяването им. В това отношение с много важ-
но (и актуално) значение е задължението на дър-
жавата, което произтича от ал. 3. То трябва да
бъде реализирано по начин, който да осигури, от
една страна, достатъчност на ресурсите (в съгла-
сие с изискването за съответствие с възложените
правомощия), като се стреми, от друга страна,
към финансово изравняване (с оглед защитата на
финансово слабите общности) и същевременно
да не накърнява свободата при определянето на
приоритетите на разходите. В изпълнение на за-
дълженията си по чл. 141, ал. 2 и 3 от Конститу-
цията (съответно да създаде законодателна осно-
ва, осигуряваща постоянни финансови източни-
ци и да подпомага нормалната дейност на общи-
ните) държавата трябва да държи сметка за зна-
чението на местното самоуправление и да не до-
пуска накърняване на самата му същност чрез
поставяне на общините във финансова зависи-
мост от държавния бюджет и ограничаване на
възможността органите на местното самоуправ-
ление сами да взимат решения.
От принципа, че общината има самостояте-
лен бюджет, обаче не следва пряко изводът, че
общината е свободна да определя (в смисъл да
установява) сама всички финансови източници и
особено данъците и таксите. Правото да се нала-
гат данъци и такси по принцип изразява в най-
голяма степен автономността на една власт и я
отличава като публична. Действащата конститу-
ционна уредба е структурирала взаимоотноше-
нията между органите на централната държавна
власт и тези на местното самоуправление, вклю-
чително и с оглед на бюджета, по начин, който
предоставя на първите правото да установяват
данъците и таксите (което всъщност принадле-
жи само на Народното събрание—чл. 60, ал. 1 и
чл. 84, т. 3). По отношение на данъците въобще,
т. е. включително и на местните, изключителна-
та компетентност на Народното събрание обхва-
ща съгласно чл. 84, т. 3 и определянето на техния
размер. Конституционният съд вече се е произна-
сял изрично в този смисъл с Решение № 3 от 9
февруари 1996 г.по к.д. № 2 от 1996 г. (ДВ, бр. 14
от 1996 г.) и Решение № 6 от 19 март 1998 г.по к.д.
№ 4 от 1998 г. (ДВ, бр. 35 от 1998 г.).
Тук отново се проявява връзката между мест-
ното самоуправление и формата на държавно
устройство, защото местното самоуправление
неизбежно се отнася до организацията и струк-
турата на самата държава. В своята цялост
чл. 141 съдържа гаранции за органите на мест-
ното самоуправление да функционират в усло-
вията на самостоятелност, без която би се обез-
смислил самият принцип на местно самоуправ-
ление. Действащата конституционна уредба
обаче не предвижда правомощие на органите
на местното самоуправление да въвеждат мест-
ни данъци и такси и да определят размера на
местните данъци.
С оглед на направените дотук изводи съ-
дът намира, че следва да се приеме следното
тълкуване:
В чл. 2, ал. 1 от Конституцията местното са-
моуправление е отбелязано наред и в тясна вза-
имовръзка с формата на държавно устройство.
По този начин е даден израз на значимостта,
която се придава на местното самоуправление.
То е уредено като форма на децентрализация на
държавната власт с цел повишаване ролята на
самоуправляващите се общности при решаване
на въпроси от местно значение.
Осъществяването на възложените на органи-
те на местното самоуправление функции е в зави-
симост от наличието на съответни финансови
ресурси. С оглед на това чл. 141 от Конституция-
та урежда въпросите на финансирането на общи-
ните съобразно принципите на самостоятелност
при взимане на решения, на съответствие на ре-
сурсите със задачите, които общинските съвети
изпълняват, както и на защита на по-слабите във
финансово отношение общини.
За целта в ал. 1 на чл. 141 от Конституцията
е провъзгласена самостоятелността на общин-
ския бюджет, който е отделен от държавния, в
ал. 2 се предвижда чрез закон да бъдат опреде-
лени постоянните финансови източници на об-
щината, а ал. 3 задължава държавата да подпо-
мага нормалната дейност на общините.
От конституционните принципи, върху ко-
ито е изградено местното самоуправление, и
от самостоятелността на бюджета на общи-
ната произтича изискването за съществува-
нето на собствени финансови източници, как-
вито са и местните данъци и такси. Тяхното
установяване може да става само със закон.
Единствено със закон може да бъде опреде-
лян и размерът на местните данъци.
II. Относно искането за установяване на
противоконституционност на чл. 21, ал. 1, т. 7
ЗМСМА
Във връзка с това искане в становищата на
Министерския съвет и на Националното сдру-
жение на общините се обръща внимание върху