Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 13

БРОЙ  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
Оспорената част се отнася до израза „незави­
симо чия собственост е“.
Член 242, ал. 8 от НК е приет в сегашната 
си редакция със Закона за изменение и до­
пълнение на Наказателния кодекс (ДВ, бр. 89 
от 18.11.1986 г.). Оспорената част се отнася до 
израза „и когато не е собственост на дееца“.
Член 280, ал. 4 и чл. 281, ал. 3 от НК са 
приети в сегашната си редакция съответно с 
§ 24, т. 4 и с § 25, т. 2 от Закона за изменение 
и допълнение на Наказателния кодекс (ДВ, 
бр. 74 от 26.09.2015 г.). Оспорените части се 
отнасят до израза „или му е предоставена 
доброволно“.
Законодателят си е послужил с различни 
езикови формулировки, като следва да се отбе­
лежи, че в първоначалната редакция на чл. 242, 
ал. 8, датираща от приемането на Наказателния 
кодекс (обн., ДВ, бр. 26 от 2.04.1968 г., в сила от 
1.05.1968 г.), е използван изразът „независимо 
от това чия собственост са“. От стенограмите 
от заседанията на IX Народно събрание, на 
които е обсъждан законопроектът за изменение 
и допълнение на Наказателния кодекс през 
1986 г., не личи замяната в чл. 242, ал. 8 на 
израза „независимо от това чия собственост 
са“ с „и когато не е собственост на дееца“ 
да обслужва някакъв конкретен замисъл на 
законодателя.
При приемане на чл. 234г от НК през 2020 г. 
законодателят е предпочел по-общата форму­
лировка, свързана с отнемане на посочените 
вещи в полза на държавата – „независимо чия 
собственост е“, връщайки се към първоначална­
та редакция от 1968 г. на сходен по съдържание 
текст в чл. 242, ал. 8 от НК, която логически 
съдържа в себе си и хипотезата вещта, която 
подлежи на отнемане в полза на държавата, 
да не е собственост на дееца. 
Предвид изложеното може да се обоснове 
извод, че тези две езикови формулировки са 
взаимно заменяеми, макар че един от белезите 
за качество на законодателството е последова­
телната и еднозначна употреба на юридичес-
ката лексика с оглед избягването на различни 
изрази за обозначаване на идентични хипотези 
в рамките на един и същи нормативен акт. 
Само в две от оспорените разпоредби – тези 
на чл. 280, ал. 4 и на чл. 281, ал. 3 от НК, 
които са приети едновременно, законодателят 
е използвал един и същи израз („или му е 
предоставено доброволно“), който се отличава 
смислово от останалите, тъй като обхваща по-
тесен кръг от хипотези, в които деецът не е 
собственик на подлежащата на отнемане в полза 
на държавата вещ, въвеждайки допълнителния 
критерий за доброволно предоставяне на тази 
вещ. Докато законовата редакция, използвана 
в чл. 234г, ал. 3 и в чл. 242, ал. 8 от НК, не 
държи сметка за основанието, на което деецът 
ползва превозното или преносното средство, и 
в този смисъл тези текстове допускат отнемане 
и на вещ, която деецът е държал без правно 
основание, включително и без знанието или 
против съгласието на нейния собственик. 
Конституционният съд намира, че това 
различие в атакуваните разпоредби не е дос­
татъчно, за да обоснове тяхното разглеждане 
поотделно, респективно да наложи различни 
правни изводи по отношение на разпоредбите 
на чл. 234г, ал. 3 и чл. 242, ал. 8 от НК, от 
една страна, и чл. 280, ал. 4 и чл. 281, ал. 3 
от НК – от друга. 
Общото между четирите частично атаку­
вани разпоредби е, че всички те предвиждат 
принудително отнемане в полза на държавата 
на определени категории движими вещи, които 
са послужили за извършването на престъпле­
ние и чийто собственик е лице извън кръга 
на осъдените за съответното деяние. В нито 
една от разпоредбите не е предвидена възмож­
ност за преценка от страна на съда дали да 
постанови отнемането, като съобрази други 
обстоятелства, които биха били от значение 
за неотнемане на вещта.
И в четирите хипотези собственикът на 
подлежащата на отнемане в полза на държавата 
вещ не разполага с процесуална възможност 
да се противопостави на това отнемане, което 
логически следва от факта, че това трето лице 
няма отношение към извършеното престъпле­
ние. Обстоятелството, че собственикът на вещта 
доброволно е отстъпил нейното ползване на 
друго лице, не може да обоснове презумпцията, 
че той е знаел или е предполагал, че другото 
лице ще извърши престъпление по чл. 280 
или 281 от НК. Още повече, че умисълът за 
извършването на престъплението може да 
бъде формиран у дееца в един значително 
по-късен момент, когато известен период от 
време той вече е ползвал предоставената му 
доброволно вещ. Възможно е, докато вещта се 
е намирала у извършителя на престъплението, 
собствеността върху нея да е преминала от ли­
цето, което доброволно я е предоставило, към 
друго лице, като в този случай последващият 
приобретател на вещта ще понесе икономи­
ческата загуба от отнемането на моторното 
превозно средство по силата на атакуваните 
императивни разпоредби. Не без значение е и 
обстоятелството, че в хипотезата на чл. 280, 
ал. 4 и чл. 281, ал. 3 от НК дори не е уточ­
нено, че именно собственикът на превозното 
средство трябва да го е предоставил на дееца 
доброволно, и езиковото тълкуване на текста 
по никакъв начин не може да обоснове подобен 
извод. Следователно в обхвата на цитирани­
те разпоредби трябва да бъдат поставени и 
случаите, когато превозното средство е било 
предоставено на дееца доброволно от всеки 
един владелец или държател на вещта, който 
не е неин собственик. 
Атакуваните пред КС разпоредби въвеждат 
непреки ограничения и препятстват упраж­