Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 27

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
обаче са видими във формата на страдание 
и/или социално изключване (незабавно или 
в обозрима перспектива).
Естеството на обекта на социалните услуги 
изисква преценка за потребността от нея да 
се извършва от лица с достатъчно ниво на 
експертиза, каквато е официално призната 
по нашето законодателство и може да бъде 
придобита чрез практика в сферата и/или 
чрез специфично образование (медицинско, 
психология, социална работа и др.), каквото 
предоставят лицензирани учебни заведения. 
Да се очаква доставчиците да имат качеството 
или да отговарят на критериите за държавни 
служители е не само неоснователно (в никой 
нормативен акт не се поставя такова изиск-
ване), но и нелогично.
Социалната услуга представлява вид по­
мощ за индивида и предполага готовност и 
съгласие на лицето да се ползва от нея освен 
в случаите, когато то няма валидна воля. В 
последните случаи законодателят може да 
оцени само липсата на воля, а съдът е този, 
който може да прецени конкретните основания 
и нуждите, предмет на услугата, при всеки 
индивидуален случай, което е в съответствие 
с принципа на разделение на властите.
Във връзка със спецификата на урежданата 
материя и широкия кръг от проблеми на лич-
ността, към които са насочени социалните 
услуги, естествено е 1. да се предвижда прие­
мане на значителен брой подзаконови актове 
за уреждане на конкретните дейности по тези 
услуги и 2. да се възлага голяма отговорност 
на съдилищата, които трябва да се произна­
сят по всеки конкретен случай, при който се 
налага прилагане на принуда.
Принципът на социалната държава, прогла­
сен в преамбюла на Конституцията, е присъщ 
на съвременната демократична и правова дър­
жава. Социалната функция на държавата се 
възприема като преразпределяне на тежестта 
на направените разходи с цел осигуряване на 
икономическо и социално благополучие за 
всички граждани (Решение № 13 от 2003 г.; 
Решение № 8 от 2012 г.; Решение № 10 от 2012 г.).
За разлика от личните основни права 
правата в социалната сфера са прогласени 
не за отбрана срещу навлизането на публич­
ната власт в запазената лична сфера, а за да 
се предяви искане за позитивни действия от 
страна на държавата. Те могат да бъдат ре­
ализирани само ако държавата предприеме 
необходимите и очаквани мерки и създаде 
условия и гаранции за това (Решение № 2 от 
2006 г.; Решение № 10 от 2012 г.). За реализа­
цията на правото на обществено осигуряване 
и социално подпомагане, което представлява 
проекция на принципа на социалната държа­
ва, законодателят следва да приеме конкрет­
ни мерки, с които да съдейства, да създава 
условия и организация на такава социална 
система в държавата, която в най-голяма 
степен да гарантира социална справедливост 
и социална сигурност. 
Конституцията обаче не указва реда, начи­
на, принципите и системата на упражняването 
и практическото прилагане на това право. 
Преценката е предоставена на законодателя 
(Решение № 21 от 1998 г.; Решение № 5 от 
2000 г.; Решение № 13 от 2003 г.; Решение 
№ 3 от 2019 г.). Той е свободен, след като 
прецени потребностите на нуждаещите се и 
възможностите на обществото, да уреди по 
целесъобразност социалния модел в страната 
при зачитане на нормите и принципите на 
Основния закон (Решение № 10 от 2012 г.; Ре­
шение № 5 от 2000 г.; Решение № 3 от 2019 г.). 
При осъществяване на социалната политика 
законодателят може по своя преценка да 
внася изменения в съществуващата уредба и 
да преурежда определени правни институти 
в нов закон. 
Законът за социалните услуги е приет 
именно в изпълнение на правомощието на 
законодателя да уреди реда, условията и га­
ранциите за предоставяне на социална зак-
рила под формата на специфични дейности за 
подкрепа на лица в нужда. Социалните услуги 
не са новост в българското законодателство, 
а до приемането на ЗСУ са били предмет на 
уредба на Закона за социалното подпомагане 
(ЗСП) заедно със социалните помощи. Изваж­
дането на института на социалните услуги от 
предметния обхват на ЗСП и уреждането им 
в отделен закон е въпрос на законодателна 
целесъобразност и само по себе си не проти­
воречи на Конституцията. 
С цел по-голяма яснота следва да се посочи, 
че социалните помощи и социалните услуги 
са два концептуално различни института на 
правото, що се отнася до правоимащите лица, 
условията за предоставяне, начина на полз­
ване, контрола, реда на финансиране, ролята 
на общините и оценката на потребностите. 
Социалните помощи са плащания, целящи да 
заместят или допълнят доходите на лицата, 
за да осигурят средства за задоволяване на 
основните им жизнени потребности, докато 
социалните услуги са дейности, включващи 
преодоляване и превенция на определени 
дефицити, социално изключване, развитие на 
специални умения и др. За разлика от социал­
ните помощи предоставянето на социалните 
услуги не е свързано с доходите на лицата. 
Може да се заключи, че няма обвързаност 
между ползването на социални услуги и со­
циални помощи.
Различията в двете системи обуславят па­
ралелното им прилагане и след приемането на 
оспорвания закон, като целта на законодателя 
не е да замести социалните помощи със со­
циални услуги, а да обособи двата института 
в отделни закони и да разшири и реформира 
уредбата на социалните услуги.
По конкретните атакувани разпоредби:
В искането се твърди противоречие на 
чл. 1, чл. 2, чл. 3, ал. 1, чл. 14, чл. 15 и 17 
ЗСУ с принципите на социалната и правовата 
държава (преамбюл, чл. 4 от Конституцията),