Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  13
22. Двата текста се отнасят до извършени по
непредпазливост престъпления по чл. 343, ал. 1,
букви “а” и “б” НК и по чл. 343а, ал. 1, буква “а”
НК, ако деецът е направил всичко, зависещо от
него, за оказване помощ на пострадалия/те. От
мотивите към законопроекта и от съпоставя-
нето на текстовете се налага изводът, че целта
на законодателя е интересите на пострадалия
да бъдат зачетени във всяка фаза на наказател-
ния процес; има се предвид житейски ситуации,
при които невинаги налагането на наказание
на извършителя представлява най-добрата за-
щита, а в някои  хипотези може дори и да ги
уврежда (например близки отношения между
извършителя и пострадалия). Законодателят е
счел за разумно и справедливо пострадалият да
има решаващата дума за това как най-добре да
бъдат защитени неговите права.
В тази светлина въвеждането на института
“деецът не се  наказва, ако пострадалият поис-
ка това” съответства на съвременната наказа-
телна политика  за въвеждане на диференцира-
ни производства, чрез които законодателят
търси решение не по линия на традиционно
установени процедури, а диференцирано, с цел
да се постигне разтоварване на системата за
наказателно преследване, а едновременно с
това—и оптимално зачитане волята и интере-
сите на пострадалия. Тази линия може да бъде
проследена в същия ЗИДНК, в който са и оспо-
рените текстове, а именно : производството от
общ характер по  определени престъпления е
придобило някои “частноправни примеси”; ре-
зултатът е т.нар. публично-частни престъпле-
ния, каквито са въведени със същия измените-
лен закон. За тях наказателното преследване е
от общ характер, но се възбужда по тъжба на
пострадалия, отправена до прокуратурата, при
което образуваното производство не може да
бъде прекратено по искане на пострадалия
(чл. 161, ал. 2 относно престъпленията по чл. 133,
чл. 135, ал. 1, 3 и 4 и чл. 139—141; чл. 175, ал. 2
относно престъпленията по чл. 167 и чл. 169а—
169в, чл. 172, ал. 1 и чл. 174  НК).
 23. Направеното изменение на НК в 2002 г.
обаче не причисли съставите, за които се отна-
сят оспорваните разпоредби на чл. 343, ал. 2 и
чл. 343а, ал. 2 НК, към споменатата група на пуб-
лично-частните престъпления. Обяснение за това
може да се търси в естеството на визираните тран-
спортни престъпления и спецификата на тяхното
разследване. Условно те могат да бъдат обособе-
ни в отделна група публично-частни престъпле-
ния: те продължават да са от общ характер, т.е.
производството по тях се образува независимо от
волята на пострадалия (горещите следи не могат
да чакат неговата тъжба), но пострадалото лице
може да поиска деецът да не бъде наказан.
 Извършените деяния, визирани в оспорени-
те разпоредби на НК, не престават да бъдат
престъпления, за които се налагат съответни
наказания. При наличието обаче на посочени-
те в закона условия предвид формата на вината
и поведението на дееца след извършването на
деянията законодателят е дал възможност из-
вършилите ги лица да бъдат освободени от на-
лагане на наказание, ако пострадалите поискат
това. Редът обаче, по който се реализира инсти-
тутът “деецът не се наказва, ако пострадалият
поиска това”, е въпрос на процесуалното право,
съответно на уредба в НПК, което надхвърля
предмета на конституционното дело. А оспоре-
ните разпоредби на НК сами за себе си не нару-
шават установената в чл.31, ал.3 от Конститу-
цията презумпция за невиновност.
24. Съдът не споделя и становището на ми-
нистъра на вътрешните работи, че оспорените
разпоредби нарушават принципа на разделени-
ето на властите. Създавайки въпросните текс-
тове, законодателят не възлага на друга власт,
различна от съдебната власт, да “раздаде пра-
во”. С оспорената уредба  се цели съобразяване
с  интересите на пострадалия, които невинаги
ще бъдат оптимално защитени от една съдебна
присъда и така се допринася за осъществяване
принципа на хуманизма, прогласен в преамбю-
ла на Конституцията.
Въз основа на изложените съображения съ-
дът приема, че  искането за обявяване противо-
конституционност на § 82 и 83  ЗИДНК следва
да бъде отхвърлено.
25. Презумпцията за невиновност по т.2 на
чл. 6 ЕКПЧОС е всеобщо признат принцип на
правовата държава, според който доказването
на вината се постига едва с влязлата в сила
присъда. Конвенцията обаче оставя на нацио-
налното законодателство да определи какво
принадлежи към доказването на вината и по
какъв ред протича това доказване.
Оспорваните разпоредби на чл. 343, ал. 2 НК
и чл. 343а, ал.2 НК не създават предпоставки за
нарушаване признаците на презумпцията за
невиновност по смисъла на ЕКПЧОС, поради
което те не са в несъответствие с чл. 6, т. 2 на
Конвенцията и искането в тази му част следва
да бъде отхвърлено.
VII. По § 90 ЗИДНК
26. Това е преходна разпоредба, според която
рецидивистите, осъдени с влезли в сила присъди
при условията на отменения чл. 26 (в сила от 8
август 1997 г. до влизането в сила на ЗИДНК—
ДВ, бр. 92 от 2002 г.), изтърпяват наказание за
всяко осъждане,  но не повече от предвидения в
закона максимален размер за най-тежкото от
престъпленията, за които са осъдени. В искане-
то се поддържа, че разпоредбата противоречи
на Конституцията поради нарушение на някол-
ко принципа—за разделение на властите, за ра-
венството пред закона  и за правовата държава.
27. Искането се подкрепя от Националната
следствена служба.
28. След постъпването на искането и допус-
кането му за разглеждане по същество са из-
вършени изменения в Наказателния кодекс
(ЗИДНК—ДВ, бр. 103 от 2004 г.), с които във
въпросния § 90 е добавено второ изречение:
“Наказанието се определя по реда на чл. 304
НПК.” Тази добавка, поради несъмнената ре-