Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 13

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
от нея промяната не засяга въпроси от изклю-
чителна компетентност на Велико Народно
събрание (чл. 158 К)”.
За да може Конституционният съд да се про-
изнесе по делото, следва да констатира дали
новият конституционен текст изменя формата
на държавно управление.
Самото създаване с § 7 ЗИД на Конституци-
ята на чл. 130а, с който в главата “Съдебна
власт” на Конституцията се регламентират на
конституционно ниво правомощия на минис-
търа на правосъдието, представлява изменение
на основния закон, което нарушава формата на
държавно управление. На практика с този нов
член на министъра на правосъдието се възла-
гат правомощия, присъщи на органите на съ-
дебната власт, което нарушава принципа на
разделението на властите, залегнал в приетата
от ВНС Конституция.
Според чл. 133 от Конституцията условията
и редът за назначаване и освобождаване от
длъжност на съдиите, прокурорите и следова-
телите, както и за осъществяване на тяхната
отговорност се уреждат със закон. Този ред
включва и определяне на лицата, които са оп-
равомощени да правят предложения до Висшия
съдебен съвет. От стенограмите при приемане-
то на Конституцията от Великото Народно съб-
рание става ясно, че волята на конституцион-
ния законодател е именно законът да определи
лицата, които могат да правят въпросните пред-
ложения, разбира се, в рамките на Конституци-
ята (Решение № 1/1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г.).
С Решение № 3/2003 г. по к.д. № 22/2002 г.
Конституционният съд прие, че формата на
държавно управление следва да се тълкува раз-
ширително. В нея се включват и възложените
от Конституцията дейности и правомощия на
основните конституционни органи, “доколко-
то с изменението им се нарушава балансът
между тях при съблюдаване на основните прин-
ципи, върху които е изградена държавата”.
Между тези принципи са и разделението на
властите, правовата държава и независимостта
на съдебната власт. Според Решение № 7/2006 г.
по к.д. 6/2006 г. Конституционният съд прие, че
с прибавянето към атакуваната по к.д. 6/2006 г.
ал. 4 на чл. 129 от Конституцията на нови пра-
вомощия на министъра на правосъдието по
чл. 130а от Конституцията се засяга един от най-
важните въпроси на организационната незави-
симост на съдебната власт и “дисбалансът между
властите става очевиден”. Участието на минис-
търа на правосъдието, който конституционно е
извън съдебната власт в кадровите предложе-
ния по отношение на нея, безспорно нарушава
баланса между институциите. Независимо от
обстоятелството, че новата конституционна
разпоредба дава право на министъра само да
предлага, а той не взема участие в решаването
от ВСС, фактът на предложението вече състав-
лява намеса на изпълнителната в съдебната
власт. По този начин практически се обезсмис-
ля и въведеното в Закона за съдебната власт
конкурсно начало при назначаване на магист-
ратите, което е елемент от утвърждаването на
правовата държава. Нещо повече, тъй като
правомощията на министъра произтичат от
нормативен акт от по-висока степен—Консти-
туцията, той би могъл да прави предложения,
без да се съобразява с изискванията на закона
за задължително провеждане на конкурс при
назначаване на магистрати.
Вмесването на изпълнителната власт в съдеб-
ната на конституционно равнище чрез правенето
на кадрови предложения от министъра нарушава
установения от Конституцията баланс между
властите и противоречи на основните принципи
на установеното държавно управление, изграде-
но върху разделението на властите, независимост-
та на съдебната власт и правовата държава.
Уважаването на настоящото искане не про-
тиворечи на досегашната практика на Консти-
туционния съд. Решение № 1/1999 г. по к.д. № 34/
1998 г. (ДВ, бр. 6 от 1999 г.) е постановено при
липса на конституционен текст, който да ов-
ластява министъра на правосъдието да участва
с предложения в кадровата работа на съдебна-
та власт. В Решение № 13/2002 г. по к.д. № 17/
2002 (ДВ, бр. 118 от 2002 г.) Конституционният
съд е сметнал дори за недопустимо чрез минис-
търа на правосъдието да се правят кадровите
предложения пред ВСС на ръководителите на
органи на съдебната власт. С още по-голяма
сила това важи в хипотезата министърът да
прави самостоятелно предложение.
По изложените съображения съдиите Ва-
сил Гоцев, Людмил Нейков, Живан Белчев и
Владислав Славов считат, че Народното съб-
рание, приемайки атакуваното изменение на
Конституцията, е излязло извън правомощия-
та си по чл. 153 от Конституцията и е навлязло
в обхвата на правомощията на Великото На-
родно събрание по чл. 158 от Конституцията,
поради което разпоредбата на чл. 130а е про-
тивоконституционна.
Съдията Маргарита Златарева счита, че ис-
кането е основателно само в частта от разпо-
редбата на чл. 130а, т. 3 от Конституцията, ко-
ято дава право на министъра на правосъдието
да прави предложения до ВСС за назначаване,
повишаване, понижаване, преместване и осво-
бождаване от длъжност и на съдии и прокурори
от ВКС, ВАС, Върховна касационна и Върхов-
на административна прокуратура.
(За правомощието на министъра на право-
съдието спрямо останалите съдийски и проку-
рорски длъжности, както и за следователите се
споделя изводът на съдиите, които не подкре-
пят искането.)
В подкрепа на това се излагат следните съ-
ображения:
Различието в изводите за конституционност
на отделните части на обсъжданата нова разпо-
редба на Основния закон произлиза от неед-
наквия подход, който конституционният зако-
нодател използва при определяне функциите и
структурата на трите звена на съдебната власт.