Държавен вестник, бр. 68, 2007 г., стр. 5

Б Р О Й  68
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
бъде основание съответна разпоредба на приет
законопроект да бъде обявена за противоконс-
титуционна (Решение по к.д. № 17 от 1991 г.;
Решение по к.д. № 6 от 1995 г.; Решение по к.д.
№ 5 от 1998 г.; Решение по к.д. № 34 от 1998 г.;
Решение по к.д. № 7 от 2001 г.; Решение по к.д.
№ 5 от 2003 г.). ПОДНС не е закон, а особен
нормативен акт от висок ранг, който изразява
суверенното право на конкретната легислату-
ра, нейната вътрешна автономия, спазването
на чиито норми се контролира от самата нея.
ПОДНС има за своя основа Конституцията и
затова разпоредбите му подлежат на контрол
за съответствие с онези разпоредби на Консти-
туцията, които имат отношение към организа-
цията и дейността на Народното събрание, но
този въпрос стои извън предмета на делото. В
искането си групата народни представители
настояват, че нарушения на процедурни прави-
ла относно възможността и условията да се
правят предложения от народните представи-
тели между първото и второто гласуване на
законопроект са основание за установяване на
противоконституционността на приетите на
второто гласуване текстове от закона.
Докато в искането се излагат доводи за про-
тивоконституционност на § 11 от преходните и
заключителните разпоредби на ЗУЧК на про-
цесуална плоскост, в титула му свързва обявя-
ването на текста за противоконституционен със
съображения от друго естество. Той обявява,
че противоконституционността на § 11 от ЗУЧК
следва от противоречието є с чл. 4, ал. 1 и чл. 73
от Конституцията на Република България. Спо-
ред чл. 4, ал. 1 Република България е правова
държава и тя се управлява според Конституци-
ята и законите на страната. От своя страна
чл. 73 от Конституцията гласи, че организаци-
ята и дейността на Народното събрание се осъ-
ществяват въз основа на Конституцията и на
приет от него правилник. В самото изложение
на искането обаче липсва каквото и да е позо-
ваване на това противоречие. Изтъкнатото раз-
минаване налага като най-вероятно заключе-
нието, че по мнението на сезиращия субект про-
цедурните нарушения на ПОДНС са автома-
тично и нарушения на споменатите текстове
на Конституцията. Разпоредбите на чл. 4, ал. 1
и чл. 73 от Конституцията имат обаче само най-
общо отношение към твърдените нарушения
на ПОДНС. Както вече Конституционният съд
е имал възможност да посочи “не бива прин-
ципът на правовата държава да бъде неприсъ-
що натоварван, при което всякакво правно на-
рушение да бъде квалифицирано като проти-
воречащо на правовата държава, а оттук—яс-
ното съдържание и приложимост на принципа
да бъдат накърнени” (Решение по к.д. № 8 от
2004 г.). Всяко едно правно нарушение не е рав-
ноценно на нарушение на началото за право-
вата държава. Единствено нарушаването на
компонентите, формиращи началото за пра-
вовата държава, които предвид своето осново-
полагащо значение са закрепени в Конститу-
цията, следователно могат да поставят дирек-
тно въпроса за нарушаването на чл. 4, ал. 1 от
Конституцията. Останалите нарушения могат
само индиректно да бъдат обвързвани с разпо-
редбата на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, в
смисъл че нарушаването на която и да е разпо-
редба на Конституцията засяга устоите на пра-
вовата държава.
В искането си групата народни представите-
ли развиват също така и съображения, че при-
етият на второ гласуване § 11 от преходните и
заключителните разпоредби на ЗУЧК подменя
целите на закона така, както те са посочени в
неговия чл. 2. Съдът обаче няма право да пре-
ценява доколко една или друга разпоредба на
даден закон съответства или пък противоречи
на неговата цел и на това основание да обявява
нейната противоконституционност. Конститу-
ционният съд може да се произнася само по
съответствието на законите, вкл. на техните
разпоредби, които определят целите им, с Кон-
ституцията (чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституция-
та). Друг е въпросът, че когато се тълкува една
разпоредба на закон, за да се установи дали тя
противоречи на Конституцията или не, целта
на закона ще има определящо значение за изяс-
няване на точния є смисъл (чл. 46 от Закона за
нормативните актове).
В искането на групата народни представите-
ли за установяване на противоконституцион-
ността на § 11 от преходните и заключителните
разпоредби на ЗУЧК по-нататък се споменава
във възможно най-общ план, че неговото отла-
гателно действие противоречи и на чл. 21 от
Конституцията, защото не се осигурява закри-
лата на земята като национално богатство.
Липсват обаче каквито и да са съображения защо
отлагането на влизането в сила на закона не
осигурява закрила на земята. Законът заварва
определена правна уредба. Той не е първият
нормативен акт, който се занимава с територи-
алното устройство на Черноморското крайбре-
жие, и следователно въпросът за влизането му
в сила не е решаващ за превръщането на тази
материя в релевантна за правото. Ако пък под-
текстът на това твърдение е да се подчертае, че
Народното събрание не желае своевременно да
сложи край на една неефективна уредба, това
вече е въпрос на политическа оценка. Съдър-
жащото се в искането най-общо позоваване на
противоречие между установяването на vacatio
legis на ЗУЧК и чл. 21 от Конституцията навеж-
да и на друга мисъл. Изглежда сезиращият су-
бект възприема ЗУЧК или някаква част от него
като част от екологичното законодателство.
Всъщност самото му съдържание и обхват по-
казват, че той няма подобни амбиции, а негова-
та задача е конкретно определена—да регла-
ментира правния режим на устройството на
крайбрежната територия.