Държавен вестник, бр. 58, 2003 г., стр. 35

Б Р О Й  58
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  35
УКАЗ № 262
На основание чл. 101, ал. 1 от Конституция-
та на Република България
П О С Т А Н О В Я В А М :
Връщам за ново обсъждане в Народното
събрание Закона за изменение и допълнение на
Семейния кодекс, приет от ХХХIХ Народно съб-
рание на 13 юни 2003 г.
Издаден в София на 25 юни 2003 г.
Президент на републиката: Георги Първанов
Подпечатан с държавния печат.
Министър на правосъдието: Антон Станков
МОТИВИ
за връщане за ново обсъждане в Народното
събрание на Закона за изменение и допълне-
ние на Семейния кодекс
Уважаеми дами и господа народни предста-
вители,
Приемането на Закон за изменение и до-
пълнение на Семейния кодекс, който да отго-
вори на потребностите от още по-добра защи-
та на правата на българските деца и да създаде
прозрачна, отстояваща интересите на децата
процедура на осиновяване, може да бъде при-
ветствано. В този смисъл можеше да се очак-
ва, че измененията в Семейния кодекс ще из-
пълнят повелята на чл. 47, ал. 4 от Конститу-
цията на Република България държавата и об-
ществото да дадат особена закрила на децата,
останали без грижата на близките си. При съ-
ществуващото тежко демографско състояние
на нашето общество грижата за българските
деца трябва да се превърне наистина в първо-
степенна грижа както на държавата и нейните
институции, така и на структурите на граж-
данското общество.
Законът за изменение и допълнение на Се-
мейния кодекс с § 41 от преходните и заключи-
телните разпоредби заличава осиновяването
като мярка за закрила по Закона за закрила на
детето. Вместо това в самостоятелна алинея на
чл. 4 от Закона за закрила на детето се прогла-
сява, че всяко дете може да бъде осиновено при
условията и по реда на Семейния кодекс. Из-
вестно е, че в Република България осиновява-
нето не може да бъде извършвано по друг на-
чин, освен при условията и по реда, предвидени
в Семейния кодекс. В същото време междуна-
родните конвенции, по които Република Бъл-
гария е страна, са категорични, че осиновява-
нето е мярка за закрила на детето. В този сми-
съл е и разпоредбата на чл. 20 от Конвенцията
за правата на детето. Не следва да се забравя, че
съгласно чл. 5, ал. 4 от конституцията между-
народните договори имат примат по отноше-
ние на вътрешното законодателство. Осиновя-
ването като мярка за закрила на детето би след-
вало да се разглежда в контекста на всички
останали мерки, предвидени в Закона за закри-
ла на детето, би поставило детето с неговите
интереси в центъра на процеса по осиновяване
и би допринесло за по-ефективното включване
на социалните работници в този процес. Като
се основавам на разпоредбата на чл. 47, ал. 4 от
Конституцията на Република България, не при-
емам отпадането на осиновяването от кръга на
мерките за закрила на детето.
Споделям виждането, че най-висшата фор-
ма на закрила на детето е във възможността то
да намери дом и родители. Струва ми се, че
законът трябва да създаде всички условия, за
да насърчава осиновяването, и то преди всичко
от български осиновители. Така ще бъде из-
пълнена и препоръката на чл. 21, буква “б” от
Конвенцията за правата на детето, която раз-
глежда осиновяването в чужбина само като ал-
тернативно средство за полагане на грижа. За
съжаление измененията в СК не създават усло-
вия за приоритетно осиновяване в България.
Разпоредбите на чл. 53в и чл. 57б изискват ре-
гистрите на потенциалните български осино-
вители и на подлежащите за осиновяване лица
да се водят от регионалните дирекции “Социал-
но подпомагане”. Това решение в СК отстъпва
от много по-добрата идея, заложена в чл. 17а,
т. 9 от Закона за закрила на детето за създава-
нето на национална информационна система за
децата, които могат да бъдат осиновявани. Така
изборът на българските осиновители на прак-
тика се стеснява и се откриват възможности за
по-чести осиновявания в чужбина. Би следвало
правата на българските осиновители да бъдат
по-добре защитени и техните интереси да бъдат
предпочетени пред тези на чуждестранните оси-
новители. В СК следва да се предвиди възмож-
ността за създаване на единен национален ре-
гистър на подлежащите за осиновяване деца и
потенциалните български осиновители.
За съжаление измененията и допълненията
в СК не отразяват стандартите на защита, от-
разени в Закона за закрила на детето. Връзка-
та между тези два закона, които трябва да бъдат
в синхрон, е разкъсана. Това може би най-ясно
личи от факта, че в измененията и допълнени-
ята на СК (чл. 55, ал. 2) не е предвидена  въз-
можност представител на общинските дирек-
ции “Социално подпомагане” да дава мнение в
производството по осиновяване. Така тези ор-
гани, които най-добре могат да защитят инте-
ресите на децата, се оказват без право на глас
при осиновяването. Законът изисква в проце-
дурата по осиновяване да бъдат изслушани
голям брой лица—включително и лишените
от родителски права, поставените под ограни-
чено запрещение и малолетните родители. Съ-
щевременно съдът е лишен от възможността
да изслуша мнението на онзи държавен орган,
който по силата на Закона за закрила на дете-
то е призван да провежда политиката по за-