Държавен вестник, бр. 50, 2025 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  50
изпит; по буква г) – до решаване на въпроса 
за отговорността, но не повече от един месец; 
по буква д) – до заплащане на дължимата 
глоба; по буква е) – до представяне на склю­
чена валидна застраховка, а по буква б) – до 
решаване на въпроса за отговорността, но не 
повече от 6 месеца.
Към датата на сезиране на Конституцион­
ния съд разпоредбата на чл. 171, т. 1, буква 
б) ЗДвП е претърпяла изменение и понастоя­
щем принудителната административна мярка 
„временното отнемане на свидетелството за 
управление на моторно превозно средство“ се 
прилага на водач, който управлява моторно 
превозно средство с концентрация на алко­
хол в кръвта над 0,5 на хиляда, установена 
с медицинско и химическо лабораторно из­
следване или с изследване с доказателствен 
анализатор, или с друго техническо средство, 
определящо съдържанието на алкохол в кръв­
та чрез измерването му в издишания въздух, 
или след употреба на наркотични вещества 
или техни аналози, установена с медицинско 
и химико-токсикологично лабораторно из­
следване или с тест, както и който откаже да 
бъде проверен с техническо средство или с 
тест, изследван с доказателствен анализатор, 
или да даде биологични проби за химическо 
изследване и/или химико-токсикологично 
лабораторно изследване (ДВ, бр. 77 от 2017 г.). 
Създадена е и нова хипотеза – буква ж), при 
която мярката се прилага на водач, който при 
управление на моторно превозно средство 
навлиза след знак, забраняващ влизането на 
съответното пътно превозно средство при 
въведена временна забрана за движение извън 
населените места, като срокът на отнемането 
е един месец (ДВ, бр. 9 от 2017 г.). С Решение 
№ 3 от 2021 г. по к.д. № 11/2020 г. Конститу­
ционният съд обяви за противоконституционна 
разпоредбата на чл. 171, т. 1, буква д) ЗДвП 
(ДВ, бр. 26 от 2021 г.).
Като резултат към датата на приемане 
на чл. 343в, ал. 3 НК и към днешна дата в 
позитивното право съществуват администра­
тивно нарушение и престъпление, които имат 
идентичен състав – управление на моторно 
превозно средство в срока на изпълнение 
на принудителната административна мярка 
„временно отнемане на свидетелството за 
управление на моторно превозно средство“. 
Това налага съдът да установи целта на за­
конодателя за така създадената паралелна 
нормативна уредба.
Общият мотив на проекта на Закона за 
изменение и допълнение на Наказателния 
кодекс, с който е въведена разпоредбата на 
чл. 343в, ал. 3 НК – „създаването на нови със­
тави на престъпления, насочени към водачите 
на моторни превозни средства, извършващи 
нарушения на правилата за движение по пъ­
тищата, които са животозастрашаващи“ – не 
дава информация за целта, поради която 
законодателят е приел едновременно да съ­
ществуват престъпление и административно 
нарушение за едно и също деяние, при това 
със значително различни по вид и размер 
наказания. Не дава информация и за извър­
шената от законодателя преценка на степента 
на обществената опасност на това деяние при 
съпоставката му със съставите на престъпле­
нията по ал. 1 и 2 на чл. 343в НК, които се 
основават на административно наказване за 
извършено „същото деяние“ в срока на из­
търпяване на административното наказание 
(ал. 1) или за извършване на „такова деяние“ 
в едногодишен срок от „наказването“ (ал. 2).
Мотивите на вносителите на предложе­
нието за нова разпоредба – ал. 3 на чл. 343в 
НК, сочат единствено, че за законодателя 
налагането на административно наказание и 
прилагането на принудителна административ­
на мярка са идентични по своите последици 
правни средства за държавна принуда. Това 
разбиране на законодателя за същността и 
правните последици на административното 
наказване и на прилагането на принудителна­
та административна мярка влиза в сериозно 
противоречие с приетото от самия законо­
дател относно тези две правни средства за 
държавна принуда.
Конституционният съд последователно 
приема в практиката си, че законодателната 
власт е единствената, която може да определя 
наказателната политика, защото в качеството 
си на общонационално представително демо­
кратично избрано учреждение би следвало 
да е в състояние да намери необходимия 
към даден момент баланс на конституцион­
но защитени ценности чрез създаването на 
правна рамка, която да изпълни предназна­
чението си на техен гарант. Установеното в 
практиката на съда разбиране за правовата 
държава във формален и материален смисъл 
като държава на правната сигурност и на 
справедливостта изисква и от законодателя 
спазване както на същностния компонент 
на формалната правова държава – принципа 
на законност (упражняване на властта при 
спазване на върховенството на правото), така 
и на изискването създадените от законодателя 
правни норми да останат в рамките на и да 
защитават и гарантират конституционните 
ценности, принципи и права на гражданите 
(като проявление на справедливостта).
За законодателя принципът на законност 
намира конкретно проявление в изискването 
създаваните от него правни норми да бъдат 
ясни, недвусмислени и разбираеми. Това из­
искване е особено стриктно по отношение 
на разпоредбите, чрез които законодателят 
дефинира едно деяние като престъпление и 
определя за него наказание, защото въведената 
чрез наказателния закон държавна принуда