Държавен вестник, бр. 97, 2012 г., стр. 142

СТР.  142	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
щински структури и водни агенции) и централното 
правителство, т.е. националните правила за раз­
пределението на водопотреблението се прилагат 
на териториално ниво от басейновите органи; 
националната нормативна уредба за тарифите за 
водните услуги се допълва от икономическо регу­
лиране на местно ниво; всички събрани приходи 
се регулират на национално равнище и след това 
се доразвиват на териториално; и т.н. 
По отношение на управлението на водните 
ресурси (както и услугите за селскостопански водо­
потребители) основните органи на поднационално 
равнище включват институциите на басейново ниво 
(10/18 страни) и на регионално ниво (13/18 стра­
ни). По отношение на водоснабдяване за битови 
нужди в почти всички изследвани страни (15/18) 
общините са основният „играч“ на поднационално 
ниво, следвани от регионални органи (9/18) и меж­
дуобщински структури (7/18). Тенденцията е същата 
по отношение на водоснабдяване за промишлени 
цели и третиране на отпадъчни води. Тъй като 
водата е местен ресурс с изразени териториални 
характеристики, обяснението за включването на 
местни институции се обуславя от нуждата от 
децентрализирани механизми за постигане на 
оптимално разпределение. Изпълнението обаче 
на такава схема за водоразпределение много 
рядко се осъществява чрез пълно делегиране на 
правомощия на по-ниските нива на управление и 
най-често е съвместна отговорност на национално 
и поднационално равнище.
Освен регионални и местни органи някои 
страни включват и организации на водопотреби­
телите в приемане и прилагане на политиката за 
водите на териториален принцип. Това най-често 
са асоциации като тези за напояване например, 
които осъществяват експлоатация и поддръжка 
на дадена водностопанска система. Някои страни 
(Португалия, Мексико) отскоро ангажират таки­
ва асоциации в процеса на вземане на решения, 
докато други (Франция, Испания) са натрупали 
значителен дългогодишен опит в тази област. 
Независимо от различните подходи за изпъл­
нение на приетите от централното правителство 
политики на регионално и местно ниво могат да 
се разграничат две категории държави. Първата 
категория включва тези, в които един тип органи 
осъществяват политиките на поднационално ниво, 
т.е. териториални структури на централната власт. 
Втората категория включва държави, в които 
функциите на поднационално ниво са разпределе­
ни между няколко равнища на управление. Това 
често (без да е закономерност) отразява степента 
на децентрализация на политиката във водния 
сектор сред страните от ОИСР.
В обобщение, сравнението на разпределението 
на функциите позволява да се дефинират три не­
формални модела, които представят и различни 
управленски предизвикателства. 
– Първата категория е с многобройни „играчи“ 
на централно ниво и малък брой „изпълнители“ на 
поднационално ниво. При тази категория се явява 
нуждата от координация i) между министерствата 
и ii) между териториалните нива на управление 
(напр. Япония, Корея, Чили, Израел). 
– Втората категория е с много „играчи“ на на­
ционално и на поднационално ниво и при нея се 
явява потребност от координация i) между минис­
терства, ii) между различните нива на управление 
и iii) между институциите на поднационално ниво 
(напр. Франция, Испания, Мексико).
– Третата категория е с малко „играчи“ на наци­
онално ниво и много на брой органи на регионално 
и местно ниво и при нея се явява необходимост от 
координация i) между поднационалните „играчи“ 
и ii) между равнищата на управление. 
Въпреки наличието на нормативна уредба 
с разписание на функциите страните често се 
сблъскват със значителни пречки. Проблемът с 
дублиране и припокриване на функции, което съз­
дава объркване, често се засилва от числеността 
на въвлечените институции на административно 
и териториално ниво. Институционалната карта 
на разпределението на функциите във водния 
сектор обаче следва да се анализира в динамичен 
порядък и в светлината на наличието или липсата 
на управленски инструменти за преодоляване на 
възможни недостатъци, свързани с дублиране, 
неяснота или липса на функции. Важно е да се 
има предвид, че анализът на броя на институциите 
с функции за водите следва да е придружен от 
анализ на съществуващи институционални меха­
низми за координация и съгласуване. Съществуват 
примери на силно разпръсване на функции във 
водния сектор (Франция, Канада, Мексико), където 
голямата численост на институции и управленски 
нива – обикновено считана за пречка – се ком­
пенсира успешно с добре функциониращи ясни 
механизми за координация.
8.2. Предизвикателства пред управлението на 
водния сектор
Поради редица причини водният сектор включ­
ва динамични взаимоотношения с взаимна обвър­
заност между редица публични органи и различни 
равнища на управление. Поради териториалните 
характеристики на водите, увеличаващите се еко­
логични ограничения и въздействието на водите 
върху други секторни политики (селско стопанство, 
енергетика, пространствено планиране и т.н.) пос­
тигането на целите и ефективното изпълнение на 
задачите във водния сектор стават все по-сложни. 
Правителствата активно търсят начини и меха­
низми да улеснят и подобрят взаимоотношенията 
и да преодоляват пречките пред прилагане на 
политиките в областта на водите. Изследването 
на ОИСР идентифицира основните пречки по 
отношение на взаимодействието и координацията 
в областта на водите сред 17-те страни, обект на 
изследването. За целта е използван диагностичен 
инструмент – разработена от ОИСР Рамка на уп­
равлението, чрез която са идентифицирани общи 
„празноти“ или пропуски в няколко измерения: 
политики, администриране, финансиране, инфор­
мация, цели, отговорност и отчетност, капацитет.