Държавен вестник, бр. 13, 2003 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  13
Според министъра на отбраната премина-
ването и пребиваването на въоръжени сили
на друга държава или международна органи-
зация се считат предприети от съюзни сили
винаги когато се основават на договор по
чл. 85, ал. 1, т. 1 от Конституцията и не само
когато се извършват от международна орга-
низация, чийто член е България. Няма да е
необходимо решение на Народното събрание
по чл. 84, т. 11 от Основния закон при нали-
чие на съюзнически договор по чл. 85, ал. 1,
т. 1, независимо дали той съдържа изисква-
нията на решение № 6 от 1999 г. на Конститу-
ционния съд, включително и когато в състава
на съюзническите сили, изпълняващи общи
цели, са придадени контингенти на държави,
нечленуващи в организацията.
Според становището на Генералния щаб на
БНА разрешителният режим на Народното
събрание по чл. 84, т. 11 не е необходим само за
войските на страните, с които България има
съюзнически отношения по силата на ратифи-
циран международен договор; войски на стра-
ни, които не са членки на НАТО, за преминава-
не или пребиваване в страната следва да полу-
чават решение по чл. 84, т. 11 от Народното
събрание. В това становище се прави разграни-
чение на задълженията, произтичащи от бъде-
щото членство на страната ни в Северноатлан-
тическия алианс: за участието ни в колективна
отбрана се поддържа, че със закон следва да се
определят силите и средствата и по този начин
да се преодолее решението по чл. 84, т. 11 от
Конституцията за всеки конкретен случай; за
участие в операции по поддържане на мира обаче
следва да се прилага разрешителният режим на
Народното събрание; за използване на инфра-
структурата се препоръчва нормативно устано-
вяване на уведомителен режим.
III
Конституционният съд, след като обсъди
изложените в искането доводи и писмените
становища на заинтересуваните страни, прие
следното:
1. В Тълкувателно решение № 6 от 1999 г. по
конституционно дело № 5 от 1999 г. Конститу-
ционният съд е обсъждал въпроса за съотноше-
нието между правомощието на Народното съб-
рание по чл. 84, т. 11 от Конституцията и ком-
петентността му да ратифицира със закон меж-
дународен договор от военен или политически
характер, уреждащ преминаването или преби-
ваването на чужди войски на територията на
страната. Дадено е предимство на правомощи-
ето на парламента да ратифицира международ-
ни договори по чл. 85, ал. 1, т. 1 от Основния
закон в конкретно посочени хипотези, при ко-
ито разрешителният режим по чл. 84, т. 11 се
изключва с извод, че те “задължават договаря-
щите страни към уреденото в договора сътруд-
ничество” и са средство за защита на суверени-
тета и националната сигурност на държавата.
Като се има предвид тази база, в това дело се
търси тълкуване на приложението, респ. съот-
ношението на двете конституционни разпоред-
би в контекста на по-трайно предстоящо воен-
но и политическо сътрудничество на Републи-
ка България с други държави или международ-
ни организации.
Съвременните външнополитически приори-
тети на страната ни водят до включването є
чрез международни договори в международни
организации с военен и политически характер,
както и в други форми на съюзнически отно-
шения, по силата на които възникват взаимни
задължения за военна помощ, военна защита
и военно сътрудничество. С акта на ратифика-
ция Народното събрание утвърждава тези до-
говори съгласно националното ни законода-
телство; обвързва държавата с тяхното съдър-
жание. След обнародване и влизане в сила меж-
дународните договори стават част от вътреш-
ното право на страната по силата на чл. 5, ал. 4
от Конституцията и имат предимство пред нор-
мите на вътрешното законодателство, които
им противоречат. Именно на това предимство
на задълженията, поети по международен до-
говор, станал част от вътрешното право на
страната, спрямо решение на Народното съб-
рание по чл. 84, т. 11 от Конституцията, което
няма нормативен характер, са основани изво-
дите в това тълкувателно решение при съпо-
ставяне двете конституционни правомощия на
Народното събрание—по чл. 84, т. 11 и по
чл. 85, ал. 1, т. 1.
2. С оглед така определеното по-горе съот-
ношение между актовете, издавани от Народ-
ното събрание по чл. 84, т. 11 и чл. 85, ал. 1, т. 1,
Конституционният съд пристъпва към разглеж-
дане на поставените в питането въпроси.
А. В изпълнение на съюзнически задълже-
ния, произтичащи от ратифициран, обнародван
и влязъл в сила за Република България между-
народен договор с политически или военен ха-
рактер, е възможно преминаването или преби-
ваването на територията на България на войс-
ки на военен или политически съюз, на държа-
ва—членка на такъв съюз, или на съюзна дър-
жава. Спазването на международните догово-
ри изключва заплахата тези войски да нарушат
или застрашат конституционните ценности,
защитавани чрез разрешението за преминава-
нето им, давано от Народното събрание, а имен-
но суверенитета, сигурността, независимостта
и териториалната цялост на страната.
Освен това преминаващите войски не могат
да се считат за “чужди войски” по смисъла на
чл. 84, т. 11 от Конституцията и защото не съ-
държат характеристиките за “чужди войски”,
определени в Тълкувателно решение № 6 от
1994 г. по конституционно дело № 6 от 1994 г.
на Конституционния съд. По силата на между-
народния договор се преследват общи полити-
чески или военни цели; осъществяват се общи
действия за колективна отбрана и за запазване