Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 36

С Т Р .  3 6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й 29
По чл. 156, ал. 3 ДПК
Според чл. 156, ал. 3 ДПК “Може да се из-
върши прихващане с погасено по давност пуб-
лично задължение, когато вземането на длъж-
ника е станало изискуемо преди погасяване по
давност на задължението му.”
В искането се твърди противоконституци-
онността на тази разпоредба, “тъй като е де-
формиран изцяло институтът на погасителната
давност”, и се създава специална, “необоснова-
на” привилегия за държавата.
Искането се поддържа от главния проку-
рор и БСК.
Конституционният съд приема, че искането
е неоснователно. Материалното съдържание на
погасителната давност е определен срок, с из-
тичането на който законът свързва определени
правни последици. Основна функция на инсти-
тута е постигането на завършеност и определе-
ност във времето на определени правни отно-
шения, по-конкретно—преграждане на възмож-
ността за събиране на вземането по съдебен ред.
Съдът признава, че оспорената норма е съз-
дадена в интерес на държавния бюджет и съз-
дава предимство за държавата. Това предимст-
во обаче не е произволно, а възниква само при
наличието на две кумулативно дадени условия:
—задължението на длъжника към държава-
та да е публично;
—вземането на длъжника към държавата да е
станало изискуемо, т.е. годно за прихващане пре-
ди погасяване по давност на задължението му.
Съдът приема, че Конституцията не съдър-
жа норми и принципи, които са в противоречие
с разпоредбата на чл. 156, ал. 3 ДПК. Няма съм-
нение, че с изтичането на давностния срок не се
погасява самото публично вземане, а само въз-
можността то да бъде събрано по съдебен ред.
Ако длъжникът плати доброволно след срока,
той изпълнява едно свое съществуващо задъл-
жение и това плащане удовлетворява принципа
на справедливостта като основен конституцио-
нен принцип.
Разпоредбата на чл. 156, ал. 3 ДПК разпрос-
тира прилагането на този принцип и към хипо-
тезата на прихващането. Очевидно претенция-
та на длъжника да получи своето частно взема-
не от държавата, съпоставена с отказа му да
плати публичното си задължение, тъй като е
погасено по давност, е в противоречие с прин-
ципа на справедливостта. Този принцип, съче-
тан с принципа на обществения интерес, обос-
новава изключението по чл. 156, ал. 3 ДПК.
Ето защо искането в тази част следва да бъде
отхвърлено.
По чл. 157, 158, 159 и 160 ДПК
С разпоредбите на чл. 157, 158, 159 и 160 ДПК
се урежда конкуренцията между публичното и
частното изпълнителни производства в полза
на първото. Съгласно чл. 157, ал. 1 ДПК изпъл-
нителни действия по ГПК не могат да се извър-
шват срещу имущества на длъжника, върху
които са наложени обезпечителни мерки или
срещу които са започнали изпълнителни дейс-
твия за публични вземания. Втората алинея на
същия член предоставя на държавата статута
на “присъединен взискател” в случаите на за-
почнали принудителни изпълнителни действия
по ГПК за дължимите є от длъжника публични
и приравнени към публичните вземания, раз-
мерът на които е бил съобщен на съдия-изпъл-
нителя до извършване на разпределението.
Според чл. 157, ал. 5 ДПК, ако размерът на тези
вземания (публични и приравнени към тях) е
повече от 50 на сто от общия размер на предя-
вените вземания, изпълнителното производст-
во се продължава от Агенцията за държавни
вземания и се извършва по реда на ДПК.
Разпоредбите на чл. 159 и 160 ДПК разпрос-
тират режима на принудителното изпълнение
по ДПК и върху случаите, “когато има открито
производство по несъстоятелност”.
Подателите на искането поддържат, че фи-
гурата на т.нар. “присъединен взискател” и
привилегированото положение на публичното
изпълнително производство пред частното из-
пълнително производство накърняват “дирек-
тно правото на частна собственост, което съг-
ласно чл. 17, ал. 3 от Конституцията е непри-
косновено”.
Искането се поддържа от БТПП за чл. 157,
ал. 5 и чл. 158—160 ДПК, а от БСК—за цялата
глава шестнадесета (чл. 157—160).
Съдът приема, че искането е основателно
само за включения в чл. 157, ал. 2 и 5 ДПК из-
раз “и приравнените към публичните” и неос-
нователно в останалата част.
Изразът “и приравнените към публичните”
изравнява режима на публичните вземания с
други държавни вземания, които не са публич-
ни, но по силата на закона са приравнени към
тях. Съдът напомня, че вземанията, които не са
публични по смисъла на чл. 17, ал. 2 от Консти-
туцията, са частни (така е и в чл. 13, ал. 4 ДПК).
Както вече беше посочено при обсъждането на
чл. 14, ал. 2 ДПК, конституционно недопусти-
мо е заличаването на различието между пуб-
лични и частни вземания със закон. Ето защо
изразът “и приравнените към публичните” в
чл. 157, ал. 2 и 5 ДПК следва да бъде обявен за
противоконституционен.
Искането е неоснователно в останалата част.
Конституцията гарантира равнопоставеност на
всички правни субекти (включително и държа-
вата) “при упражняването на частната собстве-
ност”—виж цитираното вече Решение № 19 от
21 декември 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г. Пуб-
личните вземания, предмет на оспорените раз-
поредби, не са частна собственост и аргумен-
тът за равнопоставеност не се разпростира вър-
ху тях. Следва да се има предвид, че основната
част от тези вземания (данъци и такси, устано-
вени със закон) намират своето основание в кон-
ституционно задължение—чл. 60, ал. 1 от Конс-
титуцията. Очевидно конституционните (публич-
ните) задължения на гражданите, съответно