Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 41

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
на самата единна валута и на икономическия 
и паричен съюз. В този смисъл Народното 
събрание е компетентно да приема (или да 
изисква от правителството да приема) такива 
мерки, които са „възможни“ (вкл. социално 
поносими). Както и да изисква от правител-
ството да отправи искане за влизане на дър-
жавата в ERM-II или обратно – в определен 
момент все още да не прави това.
Държавата преценява сама кога да пристъ-
пи към подобно искане с оглед обективните 
икономически/финансови параметри, ефек-
тивността, времевия обхват и социалната цена 
на мерките, които предприема като дължими 
за постигане на критериите (закрепени вече в 
чл. 140, § 1 от ДФЕС) за въвеждане на единната 
валута. В рамките на тази преценка държа-
вата би могла евентуално да „отлага“ (макар 
и не произволно) своето присъединяване към 
единната валута (както правят и сега някои 
държави-членки). 
България участва в заключителния етап 
на последната фаза на икономическия и па-
ричен съюз (ERM-II) от 10 юли 2020 г. След 
влизането си в ERM-II всяка държава „губи“ 
самостоятелния контрол над процеса – ре-
шението за въвеждането на единната валута 
се взема в Съвета на ЕС от всички държави, 
чиято валута е еврото, и присъединяващата 
се държава. Ако внезапно реши, че иска да 
отложи въвеждането на единната валута или 
изобщо да го предотврати26 – т. е. да не участ-
ва в общия икономически и паричен съюз, 
присъединяващата се държава има само една 
възможност: да прекрати членството си в ЕС. 
В правото на ЕС не е предвиден – и не е 
изяснен допълнително – механизъм за изли-
зане от ERM-II след осъществено влизане и 
преди въвеждането на единната валута (такъв 
изглежда и лишен от логика). Впрочем, не 
съществува правна уредба и на механизъм 
за евентуално „излизане“ от единната валута 
(респ. от „еврозоната“). Това обаче не може 
26 Наложително е да се отчита, че самият ЕС (и 
неговите политики) се основават на изначално до-
верие между членуващите държави, което ще бъде 
напълно разрушено, ако държава, която 17 години 
членува в съюза и участва в частност в икономиче-
ския и паричен съюз (и банковия съюз), еднозначно 
и неотклонно заявява (преди 5 години!) воля и 
желание за присъединяване към еврозоната, по 
своя изрична воля влиза в ERM-II (преди 3 години), 
с което потвърждава, че покрива в необходимата 
към този момент степен критериите за въвеждане 
на единната валута – и след всичко това заявява (в 
изпълнение на евентуално решение на референдум 
като предлагания) желание „да отложи“ последната 
фаза от този процес, тъй като …не е готова (напр. 
с оглед изравняването на стандарта на живот на 
нейните граждани със средния в ЕС, какъвто е 
носещият аргумент за заложения в предлагания 
въпрос срок за „отлагане“).
автоматично да означава, че подобно излизане 
е правно невъзможно…
3. Смятам за конституционно допустимо 
суверенът да се произнесе на референдум в 
смисъл, че не е готов (той, респ. неговите 
икономика, финансова система, благосъсто-
яние и т.н.) за въвеждане на единната евро-
пейска валута. Подобно произнасяне би имало 
правна последица да задължи компетентните 
държавни органи (всички) да предприемат 
необходимите мерки (нови или съществу-
ващите – но в пълнота) за преодоляване 
на проблемите (вкл. за преодоляването на 
недоверието/страховете на мнозинството от 
гласувалите на такъв референдум граждани). 
Ако значим брой български граждани смятат 
за неправилно (напр. като ненавременно) едно 
такова решение (за влизане в ERM-II), него-
вото подлагане на референдум (фактически 
с цел преразглеждане/отмяна) може да има 
своя политически и демократичен смисъл – и 
дори правно основание. Но само преди то да 
бъде изпълнено (респ. да доведе до отмяна/
незаявяване на искане за влизане в ERM-II). 
След като държавата се е присъединила към 
ERM-II, подобно произнасяне би означавало 
само едно: държавата е годна (изпълнила 
критериите) да въведе единната валута, но не 
желае да го направи (било и временно). Това 
би представлявало лишаване на самия процес 
на европейска интеграция на държавата от 
неговата естествена логика: пълно участие 
във всички форми на интеграцията и най-
вече в най-съществената – икономическия и 
паричен съюз. И би изисквало или прераз-
глеждане/отмяна на валидно задължение на 
държавата (да се присъедини към единната 
валута веднага, щом е готова за това), или 
отказ от изпълнение за съюзно задължение 
на държавата и поради това нарушение на 
чл. 4, ал. 3 от Конституцията.
Поради това смятам, че референдум с въп- 
рос като предлагания в конкретния случай 
(или в същия смисъл) евентуално би бил 
конституционно допустим преди влизането 
в ERM-II. Тогава въпросът би бил и „в ком-
петентността на Народното събрание“. След 
този момент ако и докато „България участва 
в изграждането и развитието на ЕС“ (чл. 4, 
ал. 3 от КРБ), а изграждането и развитието 
на ЕС незаобиколимо включват въвеждане-
то на единна валута, „отлагането“ (дори и 
временно) на въвеждането на единната ва-
лута представлява нарушение на чл. 4, ал. 3 
от Конституцията: държавата е готова да 
въведе единната европейска валута, но „не 
желае“ (фактически да участва в развитието 
на ЕС), било и „временно“ (за още известно 
време, напр. 20 г.). Това на практика означава 
прекратяване на членството в ЕС и отмяна 
на чл. 4, ал. 3 от Конституцията. Смятам 
това за носещо/ключово (ако не и единствено)