Държавен вестник, бр. 57, 2013 г., стр. 9

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
налното и психическото му състояние. Най-
естествено е в подобна ситуация държавата 
по силата на чл. 47, ал. 1 от Конституцията 
да се намеси и да подпомогне отглеждането и 
възпитанието на детето, останало полусирак. 
Семейството, вкл. и детето, е разстроено вслед­
ствие на причина, която стои извън човешката 
воля, и средата, в която се отглежда и възпи­
тава, търпи коренна промяна. Следователно 
положението на детето, което се отглежда от 
един жив родител, не е идентично на положе­
нието на детето, което поради друга причина 
се отглежда от един родител, който разполага 
с редица правни възможности да привлече и 
другия родител. Следователно установяването 
на диференциран режим по отношение на тези 
категории случаи е оправдано и допустимо от 
гледна точка на необходимостта да се осигури 
„равна закрила“ на децата, които се отглеждат 
от един жив родител. 
От друга страна, в случаите, когато отно­
шенията между родител и дете се установят 
чрез осиновяване, то става факт след доста 
сложна процедура, като осиновителят сам 
взема категорично и трайно решение и сле­
дователно няма причина за него да не важат 
общите правила, които важат за всички, от­
носно възможността да се получават семейни 
помощи за деца. Преценката, която правят 
държавните органи и съдът, включва и факта, 
че осиновяваният ще се отглежда от един 
родител още с извършване на осиновяването.
Категорията „самотен родител/осиновител“ 
така, както е формулирана в законодателство­
то, е твърде широка и обхваща разнородни 
по своята същност случаи, поради което няма 
пречки законодателят да въведе привилегии 
по отношение на най-уязвимите групи, които 
попадат в нея. При това очевидна е възпри­
етата от закона идея, на която следва да се 
основава предоставянето на привилегии в 
рамките на семейните помощи за деца. Като 
се има предвид социалните групи, към които 
те са ориентирани, а именно деца с трайни 
увреждания, деца, с един жив родител и та­
лантливи деца може да се заключи какъв е 
критерият, на който е стъпил законодателят 
при тяхната уредба. Поначало привилегиите, 
които се дават при семейните помощи за деца, 
са способ за подпомагането на семейства, 
които са засегнати от фактори, на които те 
не са в състояние да влияят, но се отразяват 
негативно, при това трайно и дълбоко, върху 
психическото и емоционалното състояние на 
техните членове. Тъкмо естеството на причи­
ната (трайно увреждане, смърт на родител) е 
основанието държавата да се намеси, за да 
гарантира относително равенство на грижа­
та, от която се нуждае всяко дете. Обратно, 
общият режим на предоставяне на семейни 
помощи за деца стъпва единствено на нуждата, 
за да постигне необходимата справедливост 
по отношение условията, в които растат и се 
отглежда децата.
В рамките на една широка група еднаквото 
третиране е невъзможно, без да се отчитат 
причините, поради които дете се отглежда от 
един родител. Привилегията, която въвежда 
законодателят в атакуваните текстове на ЗСПД 
за семействата, в които единият родител е 
починал и другият сам отглежда детето си, не 
води до несправедливи резултати. Напротив, 
именно отпадането на думата „жив“ би имало 
такъв ефект. Защото един и същи режим би се 
приложил към разнородна (хетерогенна) група 
от случаи и би означавало нееднаквите случаи 
да бъдат третирани еднакво в нарушение на 
принципа за равенството пред закона и ще 
доведе до несправедлив резултат. 
В искането си омбудсманът застава на по­
зицията, че разширяването на привилегията 
за отпадане на доходния критерий в материята 
за семейните помощи за деца към всички 
възможни случаи, при които родител сам 
отглежда детето си, означава постигането на 
равнопоставеност на гражданите пред закона. 
В тази връзка нужно е да се уточни, че всяка 
привилегия съществува в рамките на определен 
общ режим и го диференцира. Разширяването 
є обаче трябва да има разумни граници и да 
не засяга самата концепция, върху която е 
изградено съществуващото взаимодействие. 
Иначе тя ще доведе до нов модел на съотно­
шение между общия режим и привилегията и 
те, какъвто е настоящият случай, да разменят 
местата си. Ако действително целта е пости­
гане на равнопоставеност чрез отпадане на 
доходния критерий по отношение семейните 
помощи за деца за всички родители, които 
сами отглеждат децата си, то ще се постигне 
обратният ефект, по-специално ограничение 
на права на определена група граждани. Въоб­
ще самата диференциация в качеството є на 
способ за постигане на равенство пред закона 
следва да гарантира концептуалната рамка на 
този принцип и да не поставя под съмнение 
идеята за справедливост. 
Причините, поради които ЗСПД допуска 
привилегии в рамките на общия режим на 
семейните помощи за деца, стоят извън изчер­
пателно посочените в чл. 6, ал. 2 от Консти­
туцията социални признаци за недопустимост 
за ограничаване на права или предоставяне 
на привилегии (Решение № 14 от 1992 г. по 
к.д. № 1 от 1992 г.; Решение № 1 от 1997 г. по 
к.д. № 27 от 1996 г.; Решение № 10 от 1999 г. 
по к.д. № 36 от 1998 г.). Законодателят приема, 
че свързаният с тях резултат изисква неговата 
намеса за изпълнение на задължението му 
по чл. 47, ал. 1 от Конституцията. Доколкото 
семейните помощи за деца са въпрос на дър­
жавна политика (Решение № 13 от 2003 г. по 
к.д. № 11 от 2003 г.; Решение № 11 от 2010 г. по