Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 13

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
ято се дава една допълнителна гаранция при 
съобразяване на всички правила на изпълни­
телното производство да се стигне до него­
вото приключване с положителния резултат 
на събиране на публичното вземане. На тази 
цел са подчинени и посочените в искането на 
омбудсмана разпоредби да бъде поискана от 
органите на МВР ограничителна администра­
тивна мярка. Тази мярка на административна 
принуда обаче е обявена от Конституционния 
съд за противоконституционна с Решение № 2 
от 2011 г. (ДВ, бр. 32 от 2011 г.). 
Съгласно чл. 151, ал. 2, изр. 3 от Консти­
туцията актът, обявен за противоконституци­
онен, не се прилага от деня на влизането на 
решението на Конституционния съд в сила. 
Това нормативно положение, отнесено към 
конкретния случай, означава, че не се прила­
гат разпоредбите на чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД. В 
тях изрично се препраща към чл. 182, ал. 2, 
т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, т. 1, букви „а“ 
и „б“ ДОПК. При това положение следва да 
се приеме, че тези разпоредби не могат да 
бъдат приведени в действие. Те изпадат в не­
прилагане, тъй като нормата, която урежда 
възможността, правомощието и материалното 
право, неговото упражняване и правни по­
следици, установени в чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД, 
не се прилагат. Прилагането на тези норми, 
обявени за противоконституционни и поради 
това лишени от правно действие, би означавало 
налагане на административна принудителна 
мярка в противоречие с решението на Кон­
ституционния съд № 2 от 31.03.2011 г. по к.д. 
№ 2 от 2011 г. Мярката е неприложима и би 
следвало определената като противоконсти­
туционна норма да бъде изрично отменена. 
Отмяната формално може да извърши само 
законодателят, т. е. органът, който е създал 
нормата. Логично е да приемем, че не всяка 
норма, която трябва да бъде отменена, е не­
пременно противоконституционна. Но и през 
времето преди обявяването на противокон­
ституционността на чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД и 
те са се прилагали, исканията на публичния 
изпълнител и органите по ДОПК не са ак­
тът, който поражда правните последици на 
ограничаване свободата на преминаване на 
държавните граници на Република България, 
нито актът, който отнема правото да се по­
лучат документите, позволяващи напускане­
то на страната. Затова и чл. 182, ал. 2, т. 2, 
буква „а“ и чл. 221, ал. 6, т. 1, букви „а“ и „б“ 
ДОПК, макар и да са формално неотменени 
от законодателя, не могат да породят правни 
последици на принудителната административ­
на мярка, защото органите на ДОПК не са 
компетентни да я налагат. Такова действие 
има само актът на МВР по чл. 75 ЗБЛД. При 
това положение не може на искането на пуб­
личния изпълнител за налагане на принуди­
телна административна мярка да се припише 
действието на административния акт – за­
брана за свободно придвижване и напускане 
пределите на страната. Затова с исканията по 
чл. 182, ал. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, букви 
„а“ и „б“ ДОПК не е и налице нарушение на 
чл. 35 от Конституцията, осигуряващ свобода 
на придвижване и напускане територията на 
страната. Актовете по чл. 75 ЗБЛД са тези, 
с които биха се нарушили конституционните 
права на гражданите. Те са, които могат да 
бъдат обжалвани и обсъждани с оглед тяхната 
допустимост и основателност. И това е зако­
носъобразното и правилно решение, тъй като 
актът на МВР, с който се налага принудител­
ната административна мярка, а не искането на 
публичния изпълнител, респ. органът, който 
е установил публичното вземане, ограничава 
конституционно закрепено право. 
Обявяването на чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД за 
противоконституционни означава, че по съ­
щество е невъзможно прилагането на чл. 182 
и 221 ДОПК в атакуваните от омбудсмана 
части. Съгласно чл. 22, ал. 4 от Закона за 
Конституционен съд (ЗКС) възникналите 
правни последици от акта, обявен за противо­
конституционен, се уреждат от органа, който 
го е постановил. В случая това е Народното 
събрание, което следва да отмени изрично 
разпоредбите на чл. 182 и 221 ДОПК, посочени 
в настоящото дело. 
Поради липсата на предмет на искането за 
противоконституционност и правен интерес не 
е налице законовото условие за допустимост 
на искането на омбудсмана за обявяване за 
противоконституционни на разпоредбите на 
ДОПК – чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и чл. 221, 
ал. 6, т. 1, букви „а“ и „б“ ДОПК. Не се на­
рушават права и свободи на гражданите по 
смисъла на чл. 150, ал. 3 от Конституцията и 
затова искането на омбудсмана е недопустимо.
С оглед на изложеното и на основание 
чл. 19 ЗКС Конституционният съд 
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на омбудсмана на 
Република България да бъдат обявени за 
противоконституционни разпоредбите на 
чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, 
т. 1, букви „а“ и „б“ от Данъчно-осигурител­
ния процесуален кодекс (обн., ДВ, бр. 105 от 
2005 г.; посл. изм., бр. 99 от 2012 г.).
Искането и копие от определението да 
бъдат изпратени на омбудсмана.
Съдиите Румен Ненков и Гроздан Илиев са 
подписали определението с особено мнение.
Председател: 
Димитър Токушев