Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 31

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31   
в по-благоприятно положение на определени 
предприятия (чл. 107 ДФЕС). Следва отново 
да се обърне внимание, че според чл. 168, ал. 7 
ДФЕС „действията на Съюза са съобразени 
изцяло с отговорностите на държавите член­
ки, що се отнася до определянето на тяхната 
здравна политика, както и в организирането и 
предоставянето на здравни услуги и медицински 
грижи. Отговорностите на държавите членки 
включват управлението на здравните услуги и 
медицинските грижи, както и разпределяне­
то на ресурсите, които са им предоставени.“ 
Следователно начинът, по който държавата 
обезпечава правото на достъпна медицинска 
помощ на гражданите, до голяма степен е въп­
рос на национална здравна политика, чието 
съдържание се преценява по целесъобразност 
в съответствие с принципите и разпоредбите 
на Конституцията (Решение № 10 от 2012 г. 
по к.д. № 15/2011 г.; Решение № 3 от 2016 г. 
по к.д. № 6/2015 г.). В този смисъл и в т. 23 
от Известие на Комисията относно понятието 
за държавна помощ, посочено в член 107, па­
раграф 1 от Договора за функционирането на 
Европейския съюз (2016/C 262/01), е обърнато 
внимание, че в Съюза системите на здравео­
пазване се различават значително в отделните 
държави членки и дали и до каква степен 
различните доставчици на здравни грижи се 
конкурират помежду си до голяма степен за­
виси от особеностите на националната уредба. 
Също така и в съображение 6 от Регламент 
(ЕС) 2021/522 на Европейския парламент и на 
Съвета от 24.03.2021 г. за създаване на прог­
рама за действията на Съюза в областта на 
здравето (програма „ЕС в подкрепа на здра­
вето“) за периода 2021 – 2027 г. и за отмяна 
на Регламент (ЕС) № 282/2014 е подчертано, 
че „държавите членки носят отговорност за 
своите здравни политики“. Същевременно 
Съдът обръща внимание, че при определяне 
на националната здравна политика следва да 
се отчита преди всичко произтичащото от 
Основния закон задължение на държавата да 
гарантира на гражданите достъпна медицинска 
помощ, във връзка с което „здравеопазването 
на гражданите“ се финансира и от държавния 
бюджет (чл. 52, ал. 2 от Конституцията).
Като се има предвид изложеното, Съдът 
намира, че оспорената законова уредба не 
противоречи на конституционното изискване 
за осигуряване на еднакви условия за стопанска 
дейност по чл. 19, ал. 2 от Основния закон, вклю­
чително при тълкуването му в съответствие с 
чл. 107 ДФЕС, определящ като несъвместима с 
вътрешния пазар „всяка помощ, предоставена 
от държава членка или чрез ресурси на държава 
членка, под каквато и да било форма, която на­
рушава или заплашва да наруши конкуренцията 
чрез поставяне в по-благоприятно положение 
на определени предприятия или производството 
на някои стоки, доколкото засяга търговията 
между държавите членки“. Това е така, тъй като 
поставянето в по-благоприятно положение на 
конкуриращи се субекти логически предполага 
конкуренцията между тях да се развива при 
еднакви или съпоставими условия, при което 
държавата не може да поставя някои от тях в 
по-благоприятно положение чрез предоставяне 
на помощ под една или друга форма. Казано 
по друг начин, както според правото на ЕС, 
така и по смисъла на Конституцията правилата 
за конкуренцията не позволяват юридически 
равните да станат фактически неравни в резул­
тат на по-благоприятно третиране на някои от 
тях от страна на държавата. Във връзка с това 
Съдът многократно е подчертавал в практи­
ката си, че „в правовата държава повелята за 
равно третиране задължава нормотвореца да 
урежда подобните случаи по еднакъв начин, 
а различните – различно, така щото да бъде 
осигурено юридическото равенство“ (Решение 
№ 1 от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г.; Решение 
№ 11 от 2010 г. по к.д. № 13/2010 г.; Решение 
№ 10 от 2022 г. по к.д. № 21/2021 г.; Решение 
№ 4 от 2021 г. по к.д. № 1/2021 г.; Решение № 9 
от 2023 г. по к.д. № 4/2023 г.). 
Именно в горепосочения смисъл принципът 
на равенство пред закона е уреден и в правото 
на ЕС (чл. 20 и 21 ХОПЕС), както и е развит 
в практиката на Съда на ЕС. Според нея „pаз­
личното третиране на несравними положения 
не води автоматично до извода, че е налице 
дискриминация. Следователно привидната дис­
криминация по форма може в действителност 
да съответства на липса на дискриминация 
по същество. Дискриминацията по същество 
би се състояла в това сходни положения да 
се третират различно или различни положе­
ния – еднакво“ (Решение на Съда от 17 юли 
1963 г. по дело 13/63).  В практиката на СЕС е 
утвърдено разбирането, че принципът за равно 
третиране като общ принцип на правото на 
Съюза, предвиден в чл. 20 и 21 ХОПЕС, изисква 
да не се третират по различен начин сходни 
положения и да не се третират еднакво различни 
положения, освен ако такова третиране не е 
обективно обосновано (Решение (Голям състав) 
от 10 януари 2006 г. по дело C-344/04; Решение 
от 10 януари 2006 г. по дело C-344/04; Решение 
от 3 май 2007 г. по дело C-303/05; Решение от 
14 септември 2010 г. по дело C-550/07; Решение 
(Голям състав) от 3 май 2007 г. по дело C-303/05; 
Решение (Голям състав) от 16 декември 2008 г. 
по дело C-127/07; Решение от 12 ноември 2014 г. 
по дело C-580/12). В Решение от 13 декември 
1984 г. по дело C-106/83 изрично е акценти­
рано, че от забраната сравними ситуации да 
се третират по различен начин, а различни 
ситуации да се третират по един и същ начин, 
освен ако подобно третиране е обективно обос­
новано, следва, че „различните елементи на 
общата организация на пазарите, като защитни 
мерки, субсидии, помощи и други, не могат 
да бъдат диференцирани по региони или по 
други фактори, засягащи производството или 
потреблението, освен въз основа на обективни 
критерии, които гарантират пропорционално