Държавен вестник, бр. 50, 2025 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  50
нарушение по чл. 177, ал. 1, т. 2 във връзка с 
чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП Наказателната колегия е 
отправила на 17.10.2023 г. сигнали до Народно­
то събрание, до министъра на правосъдието и 
до министъра на вътрешните работи с искане 
законодателят да уреди обективен критерий, 
съобразно който да се разграничи съставът 
на престъплението и на административното 
нарушение.
Освен липсата на обективен критерий, въз 
основа на който да се разграничи съставът 
на престъплението от състава на админист­
ративното нарушение, законодателят не е 
отчел и факта, че принудителните админист­
ративни мерки съгласно чл. 172, ал. 6 ЗДвП 
подлежат на предварително изпълнение, като 
в съответствие с чл. 172, ал. 3 ЗДвП при 
принудителните административни мерки по 
чл. 171, т. 1, букви б), е) и ж), както и при 
тази по чл. 171, т. 4 ЗДвП свидетелството за 
управление на моторно превозно средство 
се отнема още със съставянето на акта за 
установяване на административно нарушение. 
Въз основа на акта за установяване на адми­
нистративно нарушение органът по чл. 172, 
ал. 1 ЗДвП – ръководителят на службата за 
контрол по Закона за движението по пъти­
щата, издава мотивирана заповед, с която 
прилага принудителната административна 
мярка, но този акт подлежи на оспорване 
по реда на Административнопроцесуалния 
кодекс – чл. 172, ал. 5 ЗДвП. Това значи, 
че основният признак относно обективната 
страна на престъплението по чл. 343в, ал. 3 
НК, а следователно и определената за него 
наказателна отговорност, е въз основа на акт, 
който би могъл да се окаже и незаконосъ­
образен, тъй като законосъобразността му 
може да бъде оспорена и да бъде предмет на 
бъдещо установяване от съд.
Този начин на определяне на състава на 
престъплението – въз основа на временно и 
най-вече на правно нестабилно отнемане на 
свидетелството за управление на моторно 
превозно средство (поради предварителното 
изпълнение и обжалваемостта на принудител­
ната административна мярка), без дори да е 
извършена конкретизация с оглед на вида на 
нарушението, за което принудителната мярка 
е приложена, или с оглед на нейния срок – не 
съответства на изискването за стабилност и 
правна сигурност на правоотношенията, пред­
мет на наказателната разпоредба, чрез която 
е въведено съответното престъпление, и това 
прави разпоредбата нарушаваща принципа 
на законност (Решение № 5 от 2014 г. по к.д. 
№ 2/2014 г.).
Липсата на законово установен обективен 
критерий, който да позволява на правопри­
лагащите органи да определят кога деянието 
е престъпление и кога е административно 
нарушение, поставя държавната наказателна 
репресия в зависимост от преценката на ор­
гана, който е установил правонарушението, 
и от неговото субективно отношение към 
установеното. Определянето на вида на отго­
ворност не може да бъде резултат от субектив­
ната преценка на правоприлагащ държавен 
орган, защото това създава предпоставка за 
произвол. Произволът, както трайно приема 
в практиката си съдът, „представлява нару­
шение на обективен критерий като мащаб за 
справедливост. Забраната за произвол е важен 
материалноправен компонент от съдържа­
нието на правовата държава и е приложима 
към всеки закон“ (Решение № 1 от 2005 г. по 
к.д. № 8/2004 г.).
Значителната разлика във вида и размера 
на наказанията за престъплението по чл. 343в, 
ал. 1 НК – лишаване от свобода до три години 
и глоба от 200 до 1000 лв., и за администра­
тивното нарушение по чл. 177, ал. 1, т. 2 във 
връзка с чл. 171, т. 1 и 4 ЗДвП – глоба от 100 
до 300 лв., при идентичността на съставите 
на двете деяния и липсата на обективен кри­
терий, който установява случаите на тяхната 
приложимост, води до нееднакво третиране на 
гражданите от законодателя при установена 
еднаквост на случаите.
Съдът многократно подчертава в практика­
та си, че различното третиране на равното не 
е изключено по абсолютен начин от принципа 
на равенството на гражданите пред закона, 
но „в правовата държава повелята за равно 
третиране задължава нормотвореца да урежда 
подобните случаи по еднакъв начин, а различ­
ните – различно, така щото да бъде осигурено 
юридическото равенство“ (Решение № 9 от 
2023 г. по к.д. № 4/2023 г. и цитираната там 
практика). Неспазването от законодателя на 
конституционното изискване за равенство на 
гражданите пред закона, установено в чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията, е и в противоречие 
с материалния елемент на правовата държа­
ва – справедливостта.
По изложените съображения Конститу­
ционният съд приема, че оспорената разпо­
редба на чл. 343в, ал. 3 НК противоречи на 
чл. 4, ал. 1 и на чл. 6, ал. 2 от Конституцията, 
поради което следва да бъде обявена за про­
тивоконституционна.
Воден от горното и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията, Конституцион­
ният съд
Р Е Ш И :
Обявява разпоредбата на чл. 343в, ал. 3 
от Наказателния кодекс (обн., ДВ, бр. 26 от 
1968 г.; посл. изм., бр. 42 от 2024 г.) за про­
тивоконституционна.
Председател:
Павлина Панова
3404