Държавен вестник, бр. 32, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
съд дело в съответствие с постановеното от 
конституционната юрисдикция решение.
Конституционният съд отбелязва, че не 
дължи произнасяне по тази част от искане­
то, съдържаща въпроси, свързани с присъща 
правораздавателна дейност – като определяне 
на характера на атакуваните законови норми 
(материалноправни и/или процесуалноправ­
ни), и какво би било действието на закона 
във времето, включително спрямо заварени 
факти и правоотношения, доколкото са все 
въпроси изцяло в компетентността на сези­
ращия районен съд.
Конституционният съд намира за необхо­
димо да подчертае също така, че оспорването 
на конституционосъобразността на разпоредби 
от закон от страна на съд (съдебен състав) 
не обвързва съда да разгледа отправеното до 
него искане по същество – той сам преценява 
дали поставеният за разрешаване в искането 
въпрос е от кръга на неговата компетентност 
и дали да постави в ход своята юрисдикция 
(в този смисъл Определение № 2 от 2021 г. 
по к.д. № 15/2021 г. и Определение № 2 от 
2024 г. по к.д. № 8/2024 г.).
Отклоняването на едно искане е важно 
юрисдикционно средство, с което съдът 
разполага, за да бъде реализирано предназ­
начението на конституционното правосъдие 
и изпълнена ролята на всеки съд с конститу­
ционни функции – да осигурява върховенство 
на Конституцията като съществено проявле­
ние на конституционната правова държава 
(според Определение № 2 от 2023 г. по к.д. 
№ 1/2023 г.). Водеща в настоящия случай е 
именно тази роля на Конституционния съд, 
която изисква съдът да зачита конституционно 
предоставената на политическата институция 
с най-висока степен на демократична леги­
тимност дискреция при законодателна уредба 
на начините, по които да бъдат защитени 
правата на детето срещу нарушаването им, 
включително от „ранни/детски“ бракове. Об­
ратното би означавало, че конституционната 
юрисдикция може да определи и наложи на 
законодателя свои концептуални виждания в 
разглежданата материя. 
Гореизложените констатации и съображе­
ния, основани и на мотивите на вносителя 
за несъответствие на приложим по делото 
закон с Конституцията, дават основание на 
съда да направи извод, че производството по 
настоящото дело не следва да премине към 
преценка по същество, а да бъде отклонено 
като недопустимо.
Предвид изложените съображения и на 
основание чл. 13 ЗКС и чл. 25, ал. 1 и чл. 26, 
ал. 1 ПОДКС Конституционният съд 
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на Софийския ра­
йонен съд, 149-и състав, за установяване на 
противоконституционност на § 1 от Закона за 
изменение и допълнение на Семейния кодекс 
(ДВ, бр. 106 от 22.12.2023 г.).
Прекратява производството по конститу­
ционно дело № 6/2024 г.
Връща искането на вносителя заедно с пре­
пис от определението и ч.гр.д. № 63147/2023 г.
Определението е подписано с особено 
мнение от съдиите Янаки Стоилов, Соня 
Янкулова и Борислав Белазелков.
Председател: 
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдия Янаки Стоилов по Определение № 3 
от 2.04.2024 г. по к.д. № 6/2024 г.
Особеното мнение изразява несъгласието 
ми с отклоняване на искането на състав/съдия 
от Софийския районен съд за установяване 
на противоконституционност на § 1 от Зако­
на за изменение и допълнение на Семейния 
кодекс, който отменя чл. 6, ал. 2, 3 и 4 от 
същия кодекс – приложими по образуваното 
от районния съд гражданско дело.
Искането, с което е сезиран, дава повод на 
Конституционния съд да преосмисли прак­
тиката си по спорове, които имат за предмет 
прилагането на чл. 88, ал. 1 от Конституцията, 
както и да анализира различните последици от 
действието на Тълкувателно решение № 3 от 
2020 г. по к.д. № 5/2019 г., но не го е направил.
Опорен аргумент за отклоняване на иска­
нето е практиката на Конституционния съд 
по спорове относно прилагането на чл. 88, 
ал. 1 от Конституцията. Прекратяването на 
настоящото конституционно производство 
прегражда пътя за обсъждане по същество 
на този въпрос, но не отнема възможността 
да се изложат съображения по него в особе­
ното мнение. 
В редица решения Конституционният съд 
отбелязва, че предложенията за промени в 
приет на първо четене закон не трябва да про­
тиворечат на неговите принципи и да излизат 
от неговия обхват (Решение № 14 от 2001 г. по 
к.д. № 7 от 2001 г., Решение № 7 от 2005 г. по 
к.д. № 1/2005 г., Решение № 8 от 2010 г. по к.д. 
№ 2/2010 г. и др.). Съдът като потвърждава тези 
две ограничения пред законодателя, въпреки 
това неколкократно заявява, че преценката за 
тяхното съобразяване принадлежи единстве­
но на Народното събрание (Решение № 5 от 
2009 г. по к.д. № 6/2009 г., Решение № 10 от 
2012 г. по к.д. № 15/2011 г., Решение № 1 от 
2020 г. по к.д. № 17/2018 г.). В определението 
по настоящото дело дори се изтъква, че „не е 
задача на съда в настоящото производство да 
замества суверенната преценка на парламен­
та“. Ако парламентът наистина разполага със 
суверенна преценка как да приема законите, 
това би означавало, че в тези си действия той 
не е обвързан от Основния закон и разполага 
с неограничена власт да променя по какъвто 
и да е начин приет на първо гласуване закон.