Държавен вестник, бр. 50, 2024 г., стр. 106

СТР.  106	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  50
ното здраве“. Също така Наредбата говори за 
„болести“, без изобщо да въвежда изричното 
изискване те да са „заразни“.
Съгласно чл. 7, ал. 2 от ЗНА „Наредбата е 
нормативен акт, който се издава за прилагане 
на отделни разпоредби или подразделения на 
нормативен акт от по-висока степен“, като 
подзаконовите нормативни актове, от който 
вид е Наредбата, не следва да противоречат 
на актове от по-висока степен (по аргумент 
от чл. 15, ал. 3 от ЗНА). Недопустимо е в 
тази връзка с подзаконов нормативен акт да 
бъдат разширявани критериите, заложени в 
нормативен акт от по-висока степен, какъвто е 
законът. Предвид изложеното по-горе настоя­
щият състав намира за основателен довода 
на жалбоподателката В., че разпоредбата на 
чл. 3, ал. 1 от Наредбата е неясна и в про­
тиворечие с чл. 5 и чл. 57 – 63 от Закона за 
здравето досежно предела на определените от 
закона правомощия на министъра на здравео­
пазването. Тези правомощия на министъра са 
изрично разписани в общ и конкретен план, 
включително при възникване на извънредна 
епидемична обстановка, като в чл. 5, ал. 5 
от с.з. е визирано, че министърът на здраве­
опазването „упражнява и други правомощия, 
възложени му със закон или с нормативен 
акт от Министерския съвет“. Така очертаната 
рамка от закона (33) е нарушена от процесна­
та норма на чл. 3, ал. 1 от Наредбата, която 
дава възможност да се „доурежда“ материята 
на закона с въвеждането на допълнителни 
здравни мерки. Релевантни са и въведените 
от законодателя през 2020 г. изменения на 
чл. 61 и 63 и приемането на нов чл. 63а от 
ЗЗ, регламентиращи материята за налагане на 
противоепидемични мерки при епидемично 
разпространение на заразни болести и при 
обявена епидемична обстановка, вида им, 
процедурата и условията. В този смисъл е 
и Решение № 3618 от 15.04.2022 г. по адм. д. 
№ 536/2022 г. на ВАС, петчленен състав. В 
цитираното решение е прието, че изискуемото 
по чл. 192а от АПК правило за преценка на 
съответствието на подзаконовия нормати­
вен акт с материалния закон към момента 
на постановяване на съдебното решение, в 
конкретния случай налага преценка за съот­
ветствие на оспорената разпоредба, в случая 
на чл. 3, ал. 1 от Наредбата с действащите 
правни норми на чл. 61, 63 и 63а от ЗЗ (ДВ, 
бр. 44 от 2020 г., в сила от 14.05.2020 г.). В 
цитираните разпоредби са изрично разписани 
от законодателя правомощията на министъра 
на здравеопазването в съответствие с чл. 5, 
ал. 5 от ЗЗ, които обаче визират по-ограничен 
кръг от тези по чл. 3, ал. 1 от Наредбата. Този 
извод се подкрепя от текста на най-широко­
обхватната норма на чл. 61, ал. 3 от ЗЗ, която 
дава възможност министърът на здравеопаз­
ването по предложение на главния държавен 
здравен инспектор със заповед да разпореди 
задължителна изолация и/или карантина на 
болни лица, контактни и заразоносители на 
заразни болести извън посочените по ал. 1 
(антракс, бруцелоза, вариола, вирусни хемора­
гични трески, дифтерия, ебола, жълта треска, 
коремен тиф, малария, полиомиелит, тежък 
остър респираторен синдром, туберкулоза с 
бацилоотделяне, холера, чума и COVID-19), но 
въз основа на „извършена оценка на съществу­
ващия“. При прегледа на трите разпоредби на 
ЗЗ е видно, че регламентацията на чл. 3, ал. 1 
от Наредбата не се припокрива от законовата 
такава. Напротив, чл. 3, ал. 1 от Наредбата 
визира много по-голям обем от регулируеми 
правоотношения от ЗЗ.
Втората оспорена разпоредба е чл. 5, т. 7 
от Наредбата относно думите „разпореждат 
прилагането на други здравни мерки“. Съглас­
но чл. 5 от Наредбата „При осъществяване 
на здравния граничен контрол органите на 
граничния здравен контрол прилагат следните 
здравни мерки: т. 7. поставят под карантина 
физически лица, багажи, транспортни сред­
ства, товари, стоки и международни пощенски 
пратки, за които има съмнение, че са зара­
зени, или разпореждат прилагането на други 
здравни мерки.
Идентични с гореизложените съображения 
са приложими изцяло и относно компетент­
ността на органите на граничен здравен конт­
рол да „разпореждат прилагането на други 
здравни мерки“.
Другата оспорена разпоредба е чл. 5, т. 10 
от Наредбата относно думите „на болни и на 
лица, за които има съмнение, че са болни“. 
Съгласно чл. 5 от Наредбата „При осъществя­
ване на здравния граничен контрол органите 
на граничния здравен контрол прилагат след­
ните здравни мерки: т. 10. отказват влизане 
на територията на Република България на 
болни и на лица, за които има съмнение, че 
са болни, както и на багажи, транспортни 
средства и товари, за които има съмнение, 
че са заразени“.
Последната оспорена разпоредба е на чл. 32 
от Наредбата, която предвижда, че „На пътник, 
отказал медицински преглед, имунизация или 
друга здравна мярка, както и предоставяне на 
информация или документи по чл. 30, ал. 1, 
може да се откаже влизане на територията 
на Република България“.
Настоящият съдебен състав констатира 
противоречие на оспорените разпоредби на 
чл. 32 и чл. 5, т. 10 от Наредбата с норма­
тивни актове от по-висока степен. Като пре­
ценката относно тяхната законосъобразност 
следва да се извърши съобразно действащата 
към момента на осъществяване на съдебния 
конт­рол нормативна уредба от по-висок ранг. 
Това положение произтича от принципното 
начало за законосъобразност на действащата