Държавен вестник, бр. 44, 2010 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  44
Докато съдиите Емилия Друмева, Владислав 
Славов, Благовест Пунев, Цанка Цанкова, Стеф­
ка Стоева и Румен Ненков приемат, че иска-
нето за обявяване противоконституционността 
на чл. 59в ЗЗО трябва да се отхвърли изцяло, 
според съдиите Евгени Танчев, Димитър Току-
шев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Георги 
Петканов и Ванюшка Ангушева то следва да 
се уважи по отношение на чл. 59в, т. 1 ЗЗО 
по следните съображения:
Член 52, ал. 1 от Конституцията обявява, че 
гражданите имат право на здравно осигуряване, 
гарантиращо им достъпна медицинска помощ. 
Този текст установява едно от основните права 
на гражданите от категорията на социалните 
права. Правото на здравно осигуряване е пуб-
лично субективно право и на него съответства 
задължение на публичната власт, то обвързва 
държавата да създаде здравноосигурителни 
правоотношения и да ги уреди по начин те да 
станат дял от осигурителното право като правен 
отрасъл. Със Закона за здравното осигуряване 
(обн., ДВ, бр. 70 от 1998 г.; посл. изм., бр. 101 
от 2009 г.) се регулират задължителното и добро-
волното здравно осигуряване. Задължителното 
здравно осигуряване обхваща като осигурени 
лица всички български граждани, лица със 
статус на бежанци, хуманитарен статус или 
предоставено право на убежище и др. Наби-
рането и разпределението на средства става по 
солидарен принцип. За всяко осигурено лице 
възниква субективно право на медицинска по-
мощ в обхвата на Националния рамков договор 
тогава, когато възникне нужда от нея. В този 
смисъл свеждането от останалите конституци-
онни съдии на чл. 52, ал. 1 от Конституцията 
единствено и само до нивото на преценявана по 
целесъобразност държавна политика обезличава 
и подменя неговия смисъл и съдържанието 
му. Подобни разсъждения не могат да имат 
друга цел освен желание за отричане въобще 
съществуването на т.нар. социални права като 
самостоятелен вид конституционни права на 
гражданите наред с индивидуалните им права. 
Конституцията на Република България урежда 
различни социални права и правото на здравно 
осигуряване е едно от тях. Тези права също се 
ползват със защита, макар и по-специфична в 
сравнение с индивидуалните права. По-конкрет-
но, Конституционният съд може да установя-
ва противоконституционността на законови 
текстове, които се отнасят до тях, доколкото 
констатира противоречие между законовата 
уредба и разпоредбите на Конституцията.
Задължението, което установява чл. 52, ал. 1 
от Конституцията по отношение на публичната 
власт, има точно и ясно фиксирани параметри. 
Конституцията не само обявява, че гражданите 
имат право на здравно осигуряване, но и въ-
вежда допълнителното изискване това право 
да бъде така уредено, че да се гарантира дос-
тъпна медицинска помощ. Учредителната власт 
следователно не само е закрепила категорично 
едно социално право, но и е направила точно 
определени стъпки в посока на неговата конкре-
тизация. Конституционният съд от своя страна 
е обвързан при упражняването на правомощи-
ето си по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията 
от така избрания подход и съдържанието на 
конкретния текст.
Въвеждането на критерии за достъпност 
и качество на медицинската помощ, каквато 
задача си поставя чл. 59в ЗЗО, само по себе 
си не противоречи на Конституцията, защото 
то е заложено в самата нея. Условието е тези 
критерии обаче да бъдат от такъв характер, че 
да гарантират достъпа до медицинска помощ. 
Изискването, което въвежда чл. 59в, т. 1 ЗЗО, 
лечебното заведение по чл. 9 от Закона за 
лечебните заведения да е обезпечено с меди-
цински специалисти на основен трудов договор, 
всъщност ограничава, а не гарантира достъп-
ността на медицинската помощ по смисъла на 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията. Използваният 
в този законов текст критерий за достъпност 
на медицинската помощ сам по себе си няма 
никакво отношение към предоставянето на 
самата медицинска помощ и истинската му 
задача е да редуцира лечебните заведения. 
Още повече основният трудов договор е само 
една възможност, един вид трудов договор, 
към който работодателят и работникът могат 
да прибягнат, за да уредят своите отноше-
ния, наред с другите трудови договори, които 
предвижда Кодексът на труда. Още повече, 
че този критерий „основен трудов договор“ 
служи пред Районната здравноосигурителна 
каса за разрешение за сключване на договор 
с изпълнител болнично заведение, без да се 
поставят изисквания за брой основни трудови 
отношения и специалност. Видът на дейността 
не предопределя вида на трудовия договор и 
затова въвеждането на подобен външен за ха-
рактера на дейността критерий не гарантира, 
а ограничава възможностите за предоставяне 
на медицинска помощ.
В дискусията, която се разви в медийното 
пространство във връзка със закона, бе ланси-
рана тезата, че ограничението, което предлага 
чл. 59в, т. 1 ЗЗО, осигурява качеството на 
медицинската помощ. Подобни съображения 
обаче изместват центъра на общественото 
внимание. Трябва да се има предвид, че този 
проблем за качеството на медицинската помощ 
се разрешава с помощта на други две изис-
квания, които чл. 59в, т. 2 и 4 ЗЗО поставят, 
а именно лечебното заведение да разполага с 
определена медицинска апаратура и да спазва 
установените медицински стандарти и етически 
правила. Тъкмо тези две изисквания сами по 
себе си гарантират предоставянето на качествена 
медицинска помощ и следва да бъдат спазвани.
Въз основа на изложените съображения 
съдиите Евгени Танчев, Димитър Токушев, Пла-
мен Киров, Красен Стойчев, Георги Петканов 
и Ванюшка Ангушева приемат, че чл. 59в, т. 1 
ЗЗО противоречи на Конституцията и следва 
да бъде обявен за противоконституционен. От