Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
суверена, който е пряк или косвен източник 
на овластяването. Двойното гражданство на 
такива лица поставя под въпрос лоялността 
им към българската държава и институции 
като аспект на гражданството, служенето на 
общите дела на нацията, доколкото те принад­
лежат и към друга национална колективност, 
към друго суверенно политическо единство. 
Конституционните съдии обръщат внима­
ние, че терминът „сигурност“ в Конституцията 
се отнася до сигурността на Република Бълга­
рия като държава, свързан е с единството на 
нацията и трябва да се тълкува в съответствие 
с такива основни за демократичната правова 
държава ценности, каквито са суверенитет и 
териториална цялост, единство на нацията, 
демократичен ред, основни права и свободи. 
Сигурността има различни измерения. Безо­
пасността на живота, здравето и имуществото, 
защитата на населението са обичайно поста­
вяни на първо място, но сигурността има и 
форми, които, макар на пръв поглед да не са 
видими, са не по-малко значими и сигурност­
та в лоялното упражняване на функциите и 
правомощията на държавните длъжности е 
сред тях.
В контекста на изложеното съдиите счи­
тат, че обсъжданите промени в чл. 65, ал. 1 и 
чл. 110 (чрез съдържащата се в него препратка 
към чл. 65, ал. 1 и възможността народни 
представители да бъдат избрани за минист­
ри – чл. 68, ал. 2 от Конституцията) игнори­
рат смисъла и целите на и са в недопустимо 
несъответствие с разпоредбата на чл. 67 от 
Основния закон, която изрично посочва, че 
народните представители представляват целия 
народ и се задължават да действат въз основа 
на Конституцията и законите на страната, т.е. 
на Република България. Ето защо според съ­
диите в хипотезата на двойно гражданство на 
лицата, заемащи висши държавни длъжности, 
упражняването на конституционно установе­
ни правомощия поражда риск за защитата 
на националното единство и сигурност, на 
интересите на суверенната българска нацио­
нална държава. Всичко това дава основание 
на конституционните съдии да направят извод 
за несъответствие на обсъжданите промени 
в чл. 65, ал. 1 с конституционната логика на 
установения от създателите на Конституцията 
от 1991 г. политически и обществен ред, осно­
ван на функционирането на общонационалния 
представителен орган (Народно събрание) и на 
правителството като висши конституционни 
органи на Република България.
Съдиите намират за необходимо да отбе­
лежат също така, че България е страна по 
Европейската конвенция за гражданството 
от 6.11.1997 г. (ратифицирана, ДВ, бр. 102 от 
20.12.2005 г.) (ДВ, бр. 34 от 25.04.2006 г., в 
сила за Република България от 1.06.2006 г.) с 
изразена при подписването резерва по отно­
шение на прилагането на чл. 17, т. 1. Съгласно 
направената резерва „Република България 
няма да прилага по отношение на гражданите 
на Република България, притежаващи друго 
гражданство и които пребивават на нейна 
територия, правата и задълженията, за кои­
то Конституцията и законите изискват само 
българско гражданство.“
Конституционните съдии припомнят, че 
забраната за друго освен българско граждан­
ство за упражняване на пасивното избирателно 
право за народни представители в Конститу­
цията от 1991 г. до промените с обсъждания § 3 
ЗИД на Конституцията изразява стремежа да 
бъдат съхранени парламентарният интегритет 
и националният суверенитет. Много аспекти 
от действието на конституционните промени 
в чл. 65, ал. 1, изр. второ остават несигурни, 
потенциално прекалено приобщаващи и в оп­
ределен смисъл дискриминационни в тяхното 
действие – например сравнено с промените 
в разпоредбата на чл. 110 от Конституцията, 
въведени с § 9 ЗИД на Конституцията, коя­
то в настоящата си редакция, като допуска 
членове на правителството да могат да бъдат 
лица, отговарящи на изискването за избор на 
народни представители, т.е. да могат да имат 
и друго освен българско гражданство, не пре­
дявява същото изискване за уседналост както 
относно избирането на народни представители 
(според чл. 110 „[ч]ленове на Министерския 
съвет могат да бъдат български граждани, 
които отговарят на условията за избиране на 
народни представители, като условието по 
чл. 65, ал. 1, изречение второ не се прилага“). 
Промените в чл. 65, ал. 1 и чл. 110 от Кон­
ституцията, така както са въведени в посоче­
ните разпоредби съответно с § 3 и 9 ЗИД на 
Конституцията и съгласно които за народен 
представител и член на Министерския съвет 
може да бъде избран български гражданин, 
който има и друго гражданство, не съответ­
стват на изложеното по-горе утвърдено в 
съвременния български конституционализъм 
положение за суверенната национална държа­
ва, възприето от създателите на българската 
Конституция от 1991 г. като фундамент на 
установения конституционен ред и контекст 
на изграждане на института на българско­
то гражданство. В Решение № 15 от 1995 г. 
по к.д. № 25/1995 г. Конституционният съд 
поддържа, че „[с]уверенитетът е основа на 
конституционното устройство и се изразява 
като върховенство и независимост при упраж­
няването на властта. Съмнително е доколко 
упражняването на властта от лице с чуждо 
гражданство гарантира нейната независи­
мост“. Конституционните съдии не считат, че 
са налице основания да се отклонят в насто­
ящото производство от тази позиция (относно