Държавен вестник, бр. 64, 2018 г., стр. 7

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
материалният интерес. Законността не е услу­
га, която една правова държава предоставя на 
гражданите, а необходимо условие за нейното 
съществуване. В този смисъл въвеждането на 
пропорционални такси, които са типични за 
гражданското правораздаване, е несъвместимо 
с административното правосъдие, при което 
споровете са за незаконосъобразно осъществя­
ване на държавно управление. Затова пропор­
ционалните такси не могат да бъдат принцип 
в касационното производство по АПК. При­
лагането им, особено при липсата на легална 
дефиниция на понятието „определяем материа­
лен интерес“, ще доведе до правна несигурност 
и до противоречива съдебна практика. Поради 
това оспорвам и въвеждането със ЗИД АПК на 
пропорционални такси в Данъчно-осигурител­
ния процесуален кодекс (§ 79, т. 4) и в Закона 
за опазване на околната среда (§ 111). Особено 
тревожна е промяната в Закона за опазване на 
околната среда, където размерът на таксата за 
касационно обжалване на решението по оценка 
на въздействието върху околната среда е оставен 
изцяло на преценката на съда. Въвеждането на 
пропорционална такса освен това ще направи 
тези производства недостъпно скъпи, което не 
съответства на чл. 9 от Конвенцията за достъпа 
до информация, участието на обществеността 
в процеса на вземането на решения и достъпа 
до правосъдие по въпроси на околната среда.
Със ЗИД АПК за първи път размер на съ­
дебни такси се определя в закон. Този подход 
не отчита присъщата динамика в размера на 
таксите, които са в зависимост от доходите. 
Това е причината досега таксите за съдебните 
производства по административни и граждански 
дела да се предвиждат в тарифа на Минис­
терския съвет. Определянето им с § 57, 61 и 
67 на ЗИД АПК лишава гражданите и юри­
дическите лица от възможността да оспорват 
размера на тези такси, с каквато разполагат 
при регламентирането им в акт на Министер­
ския съвет. Като се има предвид, че размерът 
на таксите в касационното производство (не 
само по административни, но и по граждански 
дела) представлява 50 на сто от размера на 
таксите в първоинстанционното производство, 
определените с § 57 могат да бъдат аргумент 
за съществено увеличение на таксите и в пър­
воинстанционното производство.
Въвеждането на пропорционални такси, 
както и драстичното увеличаване на простите 
такси в касационното производство, са в дисо­
нанс с природата и целта на административното 
правосъдие – да гарантира защитата на по-
слабата страна – гражданин или юридическо 
лице, срещу незаконосъобразните актове на 
администрацията. Не се отчита изискването 
на чл. 60, ал. 1 от Конституцията таксите да са 
съобразени с доходите на гражданите, с което 
се ограничава правото на защита по чл. 56 от 
Конституцията. Размерът на определените такси 
може да представлява бариера за значителен 
брой граждани и юридически лица, поради 
което самата същност на правото на защита 
ще бъде нарушена. В този смисъл приетият 
закон е проблематичен и по отношение на 
чл. 6, ал. 1 от КЗПЧОС.
4. Както и по друг повод съм изразявал 
позиция, правото на жалба в първоинстанци­
онните производства по АПК и правото на 
касационно обжалване в тяхното единство 
съставляват правото на административно 
правосъдие. Касационното обжалване е част 
от правото на защита, което вече не е срещу 
порочния административен акт, а срещу поста­
новеното незаконосъобразно съдебно решение. 
Премахването на касационната инстанция в 
съдебните производства по административни 
дела, които и без това са двуинстанционни, 
несъмнено отслабва защитата на засегнатите 
права на граждани и юридически лица. Това 
не съответства на правото на защита (чл. 56 
от Конституцията) и на правото на съдебна 
защита на гражданите и юридическите лица 
във всички стадии на процеса (чл. 122, ал. 1 
от Конституцията).
4.1. Ограничаването на правото на защита 
само до една съдебна инстанция може да бъде 
оправдано само ако се налага, за да балансира 
с друга конституционна ценност. С някои от 
преходните и заключителните разпоредби на 
ЗИД АПК този баланс е нарушен. Нещо пове­
че, липсата на втора – касационна, инстанция 
ще застраши конституционно признати права, 
което е недопустимо.
Такъв е случаят с § 113, т. 5, буква „б“, изр. 
последно относно чл. 75, ал. 9 от Закона за 
подземните богатства. Предвиждането само 
на една съдебна инстанция при спорове за 
принудително отчуждаване на частни имоти за 
нуждите на проучването и добива на подзем­
ните богатства и за отмяна на принудителното 
отчуждаване не гарантира надеждна защита на 
правото на собственост, както изисква чл. 17, 
ал. 1 от Конституцията. Необжалваемостта 
на първоинстанционното решение във връзка 
с изпълнението на задължението на титуляри 
на разрешения за търсене и проучване или 
на концесионери може да се яви пречка за 
предприемане на всички необходими мерки за 
възстановяване на уврежданията на земята. Това 
не съответства на задълженията на държавата 
да осигури опазването на околната среда (чл. 15 
от Конституцията) и да гарантира правото на 
гражданите на здравословна и благоприятна 
околна среда (чл. 55 от Конституцията).
С § 114, т. 3 от ЗИД на АПК се изключва 
касационната инстанция при оспорване на 
отказа за предоставяне на правна помощ от 
Националното бюро за правна помощ. Това 
не гарантира осигуряването и предоставянето 
на ефективна правна помощ и е несъвмести­
мо с естеството на правото на защита като 
основно право на гражданите съгласно чл. 56 
от Конституцията.