Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 176

СТР.  176	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
правомощието на прокуратурата да привлича 
към наказателна отговорност, че „следва да 
се приеме, че привличането към отговорност 
по смисъла на посочения текст е предявяване 
пред съда по надлежния процесуален ред на 
обвинение за извършване на конкретно пре­
стъпление“.
При действието на НПК (отменен) Кон­
ституционният съд е напомнил, че с образу­
ването се поставя началото на наказателното 
производство и за да се пристъпи към него, 
не са нужни никакви данни за лица, които 
са извършили престъплението, а повдигането 
и изменението на обвинението на досъдеб­
ното производство не водят задължително 
до изготвяне на обвинителен акт и съдебен 
процес. Аргумент за това е, че след образува­
нето на досъдебно производство и привличане 
на обвиняем, прокурорът може да прекрати 
производството. Ето защо Конституционният 
съд стига до заключението, че образуването 
и повдигането на обвинение на стадия на 
досъдебното производство не съставляват 
привличане към отговорност по смисъла на 
чл. 127, т. 1 от Конституцията (сега чл. 127, 
т. 3 от Конституцията).
В същото решение Конституционният съд е 
счел, че е конституционосъобразна разпоред­
ба, според която „прокуратурата не може да 
прекратява наказателното производство, а това 
може да прави само съдът по ред, установен в 
НПК“. Прието е, че „[с]поред Конституцията 
прокуратурата има изключителна компетент­
ност само да привлича към отговорност лицата, 
които са извършили престъпление, и да под­
държа обвинението по наказателни дела от общ 
характер – чл. 127, т. 1 [след 2006 г. – чл. 127, 
т. 3], но не и да прекратява наказателното 
производство“. Следователно изключителната 
компетентност на прокуратурата по консти­
туция по чл. 127, т. 3 от Конституцията не 
обхваща действията и актовете на прокурора 
по образуване и прекратяване на наказател­
ното производство и не съществуват пречки 
на конституционно ниво по отношение на тях 
да бъде предвиден съдебен контрол.
Известно е, че постановлението на проку­
рора за прекратяване на вече образувано на­
казателно производство може да бъде предмет 
на съдебно обжалване пред съответния първо­
инстанционен съд – чл. 243, ал. 4 НПК. Така 
уреден, институтът на последващия съдебен 
контрол върху постановленията за прекратяване 
е бил обект на проверка за конституционосъ­
образност и Конституционният съд в Решение 
№ 7 от 2004 г. по к.д. № 6/2004 г. е приел, че 
„съдебният контрол върху законосъобразност­
та на прекратено от прокурора наказателно 
производство, иницииран от обвиняемия или 
пострадалия от престъпление, не противоречи 
на основния закон…“. В Решение № 1 от 1999 г. 
по к.д. № 34/1998 г. се приема, че „[з]аконодате­
лят има право да определи, че прекратяването 
на наказателното производство следва да става 
от съдилищата, а не от прокуратурата. Съглас­
но чл. 119, ал. 1 от Основния закон именно 
съдилищата осъществяват правораздаването, 
а прокуратурата е само една страна по спора. 
Според Конституцията прокуратурата има из­
ключителна компетентност само да привлича 
към отговорност лицата, които са извършили 
престъпление, и да поддържа обвинението по 
наказателни дела от общ характер – чл. 127, 
т. 1, но не и да прекратява наказателното 
производство“.
При съпоставка между постановлението за 
прекратяване и постановлението за отказ да се 
образува наказателно производство няма съ­
ществена разлика. И двата института имат иден­
тични основания за приложение – чл. 24 НПК. 
И при двата института делото не приключва 
с решение по същество, а или се прекратява 
(ако е образувано), или се отказва образуването 
му, когато е налице някое от основанията по 
чл. 24 НПК. Единствената разлика в двата 
института е времето на тяхното приложение. 
По същество отказът е едно изтеглено напред 
във времето прекратяване на делото, въпреки 
че същото прекратяване е било възможно и 
след образуване на делото – дали ще се при­
ложи единият, или другият институт, зависи 
от момента на установяване на основанието, 
което не позволява образуването на делото 
или висящността на образуваното вече дело. 
Моментът на установяване на основанието по 
чл. 24 НПК зависи от момента на неговото 
възникване, т.е. причините са от обективен 
характер. В единия случай те се реализират 
преди началото на досъдебното производство, 
а в другия – в по-късен момент, след като е 
започнало разследването. 
След като основанията за отказ от образу­
ване на досъдебно производство и за прекра­
тяване на наказателното производство са едни 
и същи, то между тези два института е кон­
ституционно допустимо да има и идентичност 
в способа, съдържанието и инстанционността 
на последващия контрол. Като се имат пред­
вид заключенията на Конституционния съд 
в цитираните по-горе решения, следва да се 
приеме, че отказът от образуване на досъдеб­
но производство не е сред правомощията на 
прокуратурата, които не подлежат на съдебен 
контрол.
2. По отношение на съдебния контрол, 
предвиден в чл. 213, ал. 4 – 6 НПК
Съдебният контрол върху постановлението 
за отказ от образуване на досъдебното производ­
ство на прокурора не нарушава изискването за 
неговата независимост като част от съдебната 
власт (чл. 117, ал. 2 от Конституцията). Този 
контрол не изземва нито едно изключително 
конституционно правомощие на прокуратура­
та по чл. 127 от Конституцията, тъй като не 
отнема нито възможността на прокурора да 
ръководи разследването и да упражнява надзор