Държавен вестник, бр. 33, 2005 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  33
туцията. В този случай ще следва да спрат
производството. С изключение на определе-
ние № 6/92 г. по к.д. № 12/92 г., на което ще се
спрем по-долу, в своята постоянна практика
Конституционният съд без колебание е прие-
мал това (Решение № 7/2001 г. по к.д. № 1 от
2001 г.—ДВ, бр. 38 от 2001 г.; Решение № 13/
2001 г. по к.д. № 2/2001 г.—ДВ, бр. 51 от 2001 г.;
Решение № 5/2002 г. по к.д. № 5/2002 г.—ДВ,
бр. 95 от 2002 г.; Решение № 10/2002 г. по к.д.
№ 12/2002 г.—ДВ, бр. 103 от 2002 г.; Решение
№ 10/2003 г. по к.д. № 12/2003 г.—ДВ, бр. 60 от
2003 г. и Решение № 5/2004 г. по к.д. № 5/
2004 г.—ДВ, бр. 98 от 2004 г.).
В определение № 1 от 1997 г. по к.д. № 5/
97 г. (ДВ, бр. 54 от 1997 г.), Конституционният
съд подробно е аргументирал тезата, че “пра-
вомощието да се сезира Конституционният съд
по реда на чл. 150, ал. 2 принадлежи на отдел-
ните състави на ВКС и ВАС, разглеждащи
конкретен съдебен спор”. Според Конституци-
онния съд да се приеме, че тази възможност
имат само общото събрание на съответна ко-
легия или Пленумът на ВКС или ВАС “всъщ-
ност лишава от конкретно съдържание разпо-
редбата на чл. 150, ал. 2 от Конституцията”.
Цитираното определение казва, че когато кон-
ституционният законодател говори за Върхо-
вен съд в хипотезата на чл. 150, ал. 2, има пред-
вид “не висшите представителни органи на ВКС
и ВАС, а съответния Върховен съд като право-
раздаващ орган по конкретен съдебен спор”,
т. е. неговите състави. Това е така, въпреки че
в чл. 150, ал. 2 от Конституцията не е посочено
изрично, че правото принадлежи на състава,
който разглежда делото.
Следва да се види какво поначало се влага в
чл. 150 от Конституцията в посочването на две-
те върховни съдилища.
Съгласно чл. 119, ал. 1 от Конституцията
“правораздаването се осъществява от Върхов-
ния касационен съд, Върховния администра-
тивен съд, апелативни, окръжни, военни и ра-
йонни съдилища”. Заедно с това в чл. 124 от
Конституцията е посочено, че ВКС осъщест-
вява върховен съдебен надзор за точно и ед-
накво прилагане на законите от всички съди-
лища, а в чл. 125 от нея—че ВАС осъществява
върховен надзор за точното и еднакво прила-
гане на законите в административното право-
раздаване.
От цитираните конституционни текстове
може да се направи изводът, че посочването
на отделните функции и правомощия на ВКС
и ВАС няма предвид двете институции като
единен субект, състоящ се от всички техни
съдии, а и подразделенията, от които те се
състоят. В терминологията на конституцион-
ния законодател ВКС и ВАС не са понятия,
които се отнасят единствено до целия съдийс-
ки състав на техните пленуми. Те включват в
себе си и всичките им подразделения. Право-
раздаването, което съгласно чл. 119, ал. 1 от
Конституцията се осъществява от ВКС и ВАС,
не се извършва от целия съдийски състав като
единен правораздавателен субект, а от негови-
те подразделения. Контролът за съдебен над-
зор за точно и еднакво прилагане на законите
от всички съдилища не се провежда от плену-
мите на ВКС и ВАС, а от общите събрания на
техните колегии, които издават тълкувателни
решения. Това се разбира и от Решение № 2/
2005 г. по к.д. № 9 от 2004 г., (ДВ, бр. 16 от
2005 г.), според което съдебната защита се осъ-
ществява от конституционно установените
съдебни органи—ВКС, ВАС и останалите съ-
дилища. Когато в Решение № 6 от 2003 г. по
к.д. № 23/2002 г. (ДВ, бр. 46 от 2003 г.), Конс-
титуционният съд казва, че “няма конституци-
онна характеристика на касационното обжал-
ване, която да изключва възможността ВКС
да разглежда и решава правен спор по същес-
тво”, очевидно няма предвид това да прави Пле-
нумът на ВКС, а става дума за неговите отдел-
ни състави.
В съответствие с чл. 133 от Конституцията
Законът за съдебната власт е уредил органи-
зацията и дейността на съдилищата. Член 80,
ал. 1, според който ВКС е висшата съдебна
инстанция по наказателни и граждански дела,
и чл. 91, ал. 1, според който ВАС е висшата
съдебна инстанция в административното пра-
вораздаване, имат предвид не само единния
субект на Пленума на всички съдии, а и тех-
ните подразделения. Следващите разпоредби
ги сочат и казват в какъв състав заседават
(чл. 84, ал. 1, т. 1; чл. 85, ал. 1; чл. 93, ал. 1;
чл. 95 и 98а).
Няма основание да се приеме, че когато
чл. 150, ал. 1 от Конституцията определя, че Кон-
ституционният съд действа по инициатива на
ВКС и ВАС, има предвид тези съдилища в пъл-
ния им съдийски състав, т. е. в пленумите им.
Като се има предвид, че обозначаването в Кон-
ституцията на ВКС и ВАС не визира само съ-
дийските им състави в цялост, а и всичките им
подразделения, без да е посочено изрично, не
може да се приеме, че само Пленумът на всяко
едно от двете върховни съдилища може да сези-
ра Конституционния съд. Според чл. 150, ал. 1
от Конституцията Конституционният съд дейс-
тва по инициатива най-малко на една пета от
народните представители, президента, Минис-
терския съвет, ВКС, ВАС и главния прокурор.
Посочването, че не всеки народен представи-
тел, а една пета от народните представители са