Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
отношение на служебното правителство – е 
предвидена и възможност да бъдат ограни­
чени със закон правомощията на служебния 
кабинет (чл. 99, ал. 7).
В допълнение конституционните съдии от­
белязват, че с отпадането на израза „разпуска 
Народното събрание“ от разпоредбата на ал. 5, 
чл. 99, предвидено също с § 7 ЗИД на Кон­
ституцията, е съществено ограничена демо­
кратичната функция на президента, вписваща 
се в логиката на основната конституционна 
характеристика на института държавен глава 
в република с парламентарно управление по 
смисъла на чл. 92, ал. 1 от Основния закон. 
Легитимиран от прекия избор в система на 
демократично управление под върховенството 
на правото, българският президент е обвързан 
с обезпечаването на стабилността, непрекъс­
ваемостта и конституционосъобразността на 
държавното управление, включително като 
осъществява политически арбитраж между 
титуляря на държавната власт и това времен­
но политическо представителство, което не 
е в състояние, изчерпвайки демократичната 
процедура по чл. 99, ал. 1 – 4 от Консти­
туцията, да състави правителство. Такова 
политическо представителство губи своята 
легитимност, тъй като не е изпълнило една от 
съществените функции, с които е натоварено 
в парламентарното управление – да форми­
ра правителство. Поради това самото то се 
лишава от основанието на своето съществу­
ване – доверието и съгласието на суверена да 
бъде управляван според собствената му воля, 
така както тя е изразена и трансформирана в 
парламентарен мандат чрез акта на избора. 
Именно президентът, който е демократично 
легитимиран чрез преки избори, е призван в 
условията на парламентарна криза да защити 
интереса на суверена.
Конституционните съдии, като вземат 
предвид възприетия от създателите на Кон­
ституцията от 1991 г. модел на парламентарно 
управление, включените институции в процеса 
на формиране на служебно правителство и 
установения механизъм за взаимен контрол 
и възпиране между президент, правителство 
и парламент, както и изложените съображе­
ния от вносителите и приетите и влезли в 
сила промени в Конституцията от 1991 г., в 
контекста на изложеното дотук, установяват, 
както следва:
3. По отношение на чл. 99, ал. 5 и чл. 102, 
ал. 3, т. 3, както са въведени с § 7 и 8 ЗИД 
на Конституцията
Без да навлизат в анализ относно целе­
съобразността на изчерпателно изброените 
потенциални кандидати за министър-предсе­
дател, включително относно допустимостта 
определени от тях да бъдат титуляри на по­
добна функция, конституционните съдии, като 
подчертават, че злоупотреба с власт винаги е 
възможна от всяка властова структура в държа­
вата, считат, че с конституционните промени, 
въведени с § 7 и 8 ЗИД на Конституцията, 
се изменя редът на формиране на служеб­
ното правителство като един от основните 
конституционни органи по такъв начин, че 
съществено се засяга механизмът на взаимен 
контрол и баланс във властовия триъгълник 
президент – правителство – парламент, а с 
това и се нарушава конституционното равно­
весие в установената парламентарна система 
с държавен глава, на когото е възложена зна­
чима демократична функция от създателите 
на Конституцията от 1991 г. В практиката си 
Конституционният съд приема, че „да бъде 
въплъщение и да изразява и отстоява нацио­
налната идентичност, ценности и стремежи, 
континуитета на държавата“ е смисълът, 
заложен в конституционната функция на 
президента по чл. 92, ал. 1 (Тълкувателно 
решение № 25 от 1995 г. по к.д. № 27/1995 г.), 
и подчертава, че тази негова функция „се 
отличава със своята непрекъсваемост, което 
има опора в редица конституционни разпоред­
би – чл. 93, ал. 5, чл. 97, ал. 3 и 4 и чл. 99 от 
Конституцията, и означава, че конституционно 
възложеното задължава да бъде изпълнявано 
последователно и непрекъснато в рамките 
на определения президентски мандат. Раз­
поредбата на чл. 92, ал. 1 определя облика 
на институцията „президент“ в българския 
конституционен модел. Тя означава също, че 
президентът трябва винаги да действа така, 
както нацията изисква, и неговият пряк избор 
легитимира това“ (Решение № 12 от 2020 г. 
по к.д. № 1/2020 г.). 
Наред с посоченото съдиите обръщат 
внимание, че обсъжданата конституционна 
промяна засяга както статуса на президента 
и служебното правителство, така и статуса 
на Народното събрание, ведно с установените 
взаимоотношения между тях. Осигуряването 
на непрекъсваемост в дейността на предста­
вителния орган е гаранция за упражняването 
на парламентарен контрол върху служебното 
правителство като една от основните кон­
ституционно възложени му функции (чл. 62, 
ал. 1 от Конституцията) и в този смисъл се 
засилва позицията на парламента като вла­
стови център. Парламентът не би могъл обаче 
да приложи други средства за парламентарен 
контрол освен въпроси и питания и доколкото 
овластяването е от президента, не би могъл 
да реализира политическата отговорност на 
служебния кабинет. В същото време по-малко 
свобода на преценка за президента при на­
значаването води до намаляване на неговата 
отговорност по отношение на служебното 
правителство. Всичко това променя устано­
вените от създателите на Конституцията от