Държавен вестник, бр. 80, 2016 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
е насочено към обезпечаване на съществени 
конституционно признати блага (т.е. да е оп-
равдано от легитимна цел), да е съразмерно 
(пропорционално) на съществуващата опас-
ност за обекта на защита и не на последно 
място – да е осигурен достъп до ефективен 
съдебен контрол върху прилагането му (в 
този смисъл вж. Решение на КС № 2/2000 г.).
Оспорената разпоредба на чл. 37 ЗБППМН 
урежда изчерпателно реда и сроковете за вре-
менно настаняване на малолетни и непълно-
летни в специализирани домове, създадени от 
Министерството на вътрешните работи (МВР). 
Решението на компетентния орган за настаня-
ване подлежи на принудително изпълнение, а 
установеният на законово и подзаконово ниво 
режим на домовете от този вид изисква постоя-
нен контрол върху поведението на настаненото 
лице, включително и върху възможностите за 
излизане извън дома. Това са обстоятелства, 
които дават основание на КС да приеме, че 
престоят съставлява ограничаване на личната 
свобода и неприкосновеност, поради което 
стандартите по чл. 30 от Конституцията са 
приложими (вж. раздел І, т. 1, буква „б“ на 
Решение на КС № 10/1992 г.). Заключението 
на съда в тази насока съвпада с констатацията 
на ЕСПЧ по делото „А. и други срещу Бълга-
рия“, макар и относима към прилагането на 
чл. 5, § 4 КЗПЧОС.
Условията и редът за ограничаване на 
индивидуалната свобода чрез временно нас-
таняване в дом за малолетни и непълнолетни, 
както и в най-общи линии режимът в съот-
ветните домове са уредени на законово ниво 
в глава VІ (чл. 34 – 39) на ЗБППМН. Следо-
вателно изискването за законоустановеност на 
ограничението на основното право е спазено. 
Временното настаняване е проявление на 
спешните първоначални мерки, които са не-
обходими за подготовка и осъществяване на 
следващите етапи от дължимата от държавата 
грижа за намиращите се в риск подрастващи. 
Целта на ограничението е не само да обезпечи 
сигурност и спокойствие в обществото, тъй 
като на временно настаняване подлежат лица, 
извършили противообществени прояви, но и в 
дух на хуманизъм да бъдат защитени правата 
и законните интереси на самите малолетни 
и непълнолетни, спрямо които се налага (на 
настаняване подлежат още и деца, останали 
без родителска грижа, просещи, скитащи, 
проституиращи, злоупотребяващи с алкохол и 
наркотици и пр.). В тази насока националното 
законодателство претърпя съществено разви-
тие с въвеждането на промени в ЗБППМН и 
приемането през 2000 г. на Закон за закрила 
на детето (ЗЗДете). Временното настаняване 
на малолетни и непълнолетни в съответните 
домове следва утвърдените в международните 
актове и националното законодателство прин-
ципи, като осигуряване на „най-добрия интерес 
на детето“, специална закрила на децата в риск, 
временен характер на ограничителните мерки 
и незабавност на действията по закрила на 
детето (чл. 3, т. 3, 4, 7 и 13 ЗЗДете). Все пак 
в настоящия случай не се налага всеобхватно 
обсъждане на конституционната легитимност 
на материалноправните основания за вре-
менно настаняване, защото разпоредбата на 
чл. 35, ал. 1 ЗБППМН, в която се съдържат, 
е извън обхвата на искането и съответно – на 
конституционния контрол. 
Оспореният чл. 37 ЗБППМН е изцяло с 
процедурен характер. От него произтича, че 
временното настаняване на малолетни и не-
пълнолетни в създадените за тази цел домове 
се извършва с акт на съответен орган на МВР, 
но само за срок до 24 часа, а за по-дълъг пери-
од – с разрешение на прокурора (до 15 дни в 
общия случай с възможност за продължаване 
на престоя в изключителни случаи максимално 
до 2 месеца). Проверката за конституционо-
съобразност следва да се съсредоточи върху 
въпроса дали установеният ред дава на засег-
натите лица възможността да бъдат ефективно 
защитени срещу незаконно ограничаване на 
предоставеното им от Конституцията право 
на лична свобода и неприкосновеност.
Вносителят на искането изрично се e 
позовал на нарушение по чл. 30, ал. 3 от 
Конституцията, но това негово твърдение 
е неоснователно. Посочената разпоредба 
изисква всяко задържане да става само в 
изрично определени от закона случаи, а при 
постановяването му от орган, намиращ се 
извън системата на съдебната власт, за същия 
възниква задължението за незабавно уведо-
мяване на компетентния по закон орган на 
съдебната власт, който в срок 24 часа трябва 
да се произнесе по правомерността на взета-
та ограничителна мярка. Оспореният чл. 37 
ЗБППМН не противоречи на това консти-
туционно предписание, защото българският 
конституционен модел включва прокуратурата 
в системата на съдебната власт, при което 
при осъществяване на възложените му пра-
вомощия прокурорът действа като орган на 
тази власт (в този смисъл вж. Решение на КС 
№ 8/2005 г.; Решение на КС № 3/2015 г. и др.). 
Конституционният съд обаче не е огра-
ничен в рамките на изрично посоченото в 
искането основание за несъответствие с Кон-
ституцията (чл. 22, ал. 1, изр. 2 от Закона за 
Конституционен съд – ЗКС), още повече, че 
самият вносител се е обосновал с „липса на 
средство за обжалване“. Следвайки предходна-
та си юриспруденция, в решението по делото  
„А. и други срещу България“ ЕСПЧ катего-
рично е приел, че процедурата пред компе-
тентния орган, включително и пред прокурора, 
който при упражняване на изпълнителните 
си правомощия се произнася по задържане 
в дом за временно настаняване, не съдържа 
гаранциите срещу произвол, които дава съ-
допроизводството. Това разбиране съвпада с 
принципните виждания на КС, който, разви-
вайки своята практика, също е достигнал до