Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 19

Б Р О Й  94
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  19
Това право е прокламирано още на 65-ото
пленарно заседание от 14 декември 1946 г. на
първата сесия на Общото събрание на Органи-
зацията на Обединените нации в раздела за свик-
ване на една международна конференция за
свободата на информацията. Казано е, че “сво-
бодата на информация е едно основно човешко
право”. Според Общото събрание на ООН то е
основен камък на всички свободи, за защита на
които се посвещават Обединените нации. “Сво-
бодата на информация включва правото да се
предават и публикуват новините навсякъде и
без ограничение.” То съставлява “един основен
елемент на всички сериозни усилия за фавори-
зиране на мира и прогреса в света”.
Член 19 от Всеобщата декларация за правата
на човека прогласява, че “всеки човек има право
на свобода на убеждение и на изразяване; тази
свобода включва правото безпрепятствено да се
придържа към своите убеждения, както и право-
то да търси, да получава и да разпространява
информация и идеи чрез всички средства и без
оглед на държавните граници”. Правото на ин-
формация е утвърдено и в чл. 5, т. 2 и чл. 19, т. 2
от Международния пакт за граждански и поли-
тически права и в чл. 10, т. 1 и 2 на Европейската
конвенция за защита на правата на човека и
основните свободи от 4 ноември 1950 г.
Както в Международния пакт за гражданските
и политическите права (чл. 3), така и в Евро-
пейската конвенция за защита правата на чове-
ка и основните свободи (чл. 10, ал. 2) е предвиде-
на възможност за някои ограничения на право-
то на информация. Те са свързани със задълже-
ние за зачитане правата и доброто име на други-
те, националната сигурност, обществения ред,
авторитета на правосъдието, народното здраве
и морала. Член 41, ал. 1 от Конституцията на
Република България съдържа също ограниче-
ния на правото да се търси и получава информа-
ция, които са в съответствие с посочените. Те са
изброени: правото не може да бъде насочено
срещу правата и доброто име на другите гражда-
ни, както и срещу националната сигурност, об-
ществения ред, народното здраве и морал. Съг-
ласно чл. 41, ал. 2 от Конституцията не може също
така да се иска информация за обстоятелства,
които съставляват държавна или друга защите-
на от закона тайна или засягат чужди права.
В Решение № 10 от 1997 г. на КС, което бе
вече цитирано, като се приема, че правото на
обществото да получава информация е основно
конституционно право, същевременно се каз-
ва, че то не е абсолютно. Абсолютни права по
своя характер според КС са ограниченията на
това право, изрично записани в чл. 41, ал. 1 от
Конституцията. При тълкуването на този текст
в Решение № 7 от 1996 г. КС казва, че при при-
емането на поставените за тълкуване текстове
“конституционният законодател се е ръково-
дил и е принесъл в текста” на глава втора от
Конституцията, отнасяща се за основните пра-
ва и задължения на гражданите, “идеи и разре-
шения от ратифицираните към този момент и
влезли в сила за Република България два меж-
дународни пакта (договора)—Международния
пакт за икономическите, социалните и култур-
ните права и Международния пакт за граждан-
ските и политическите права”. Тълкувателно-
то решение на КС сочи, че изключенията, пред-
видени в чл. 41 от Конституцията, подлежат на
ограничително тълкуване. Правата по чл. 39—
41 от Конституцията “стоят в основата на де-
мократичния процес и съдействат за неговото
функциониране”, се казва в раздел I, ал. 3 на
диспозитива на решението. Решение № 14 от
2001 г. по к.д. № 7 от 2001 г. е съобразено и въз-
приема становищата на КС по Решение № 10 от
1997 г. Прието е, че с оповестяване имената на
щатните и нещатните сътрудници на бившите
ДС и РУГЩ не се накърняват честта, достойн-
ството и доброто име на лицата. Посочва се, че
с установената в § 2а, ал. 2 от допълнителните
разпоредби на ЗДДБДСРУГЩ несъвместимост
за заемане на някои от най-високо отговорните
публични длъжности с извършване на дейност
като щатен или нещатен сътрудник на действа-
ща българска служба за разузнаване или сигур-
ност не се нарушава конституционното право на
труд, тъй като всеки има право да избере в коя от
двете сфери да вложи своите усилия и да го по-
лага. Конституционният съд също така е приел,
че разкриване имената на българските гражда-
ни, които са били щатни или нещатни сътрудни-
ци на бившата ДС или РУГЩ или са били обла-
годетелствани лица от тях, не противоречи на
преамбюла на чл. 9 от Конституцията.
Член 25 ЗЗКИ постановява, че държавна тай-
на е информацията, посочена в списъка на при-
ложение № 1 към текста на закона. От изброени-
те в този списък категории информация, подле-
жащи на класифициране като държавна или
служебна тайна, се вижда, че нито една от точ-
ките на този списък не визира и не може да се
отнесе към информацията и документите на
бившите ДС и РУГЩ, които се оповестяват по
силата на отменения закон. Преди всичко в из-
брояването на службите за сигурност, което пра-
ви § 1 от допълнителните разпоредби на ЗЗКИ,
се вижда, че по смисъла на него службите за
сигурност са действащите държавни структури в
Република България, а не бившите специални
служби. Същият § 1, т. 14 сочи интересите на
настоящата Република България, а не интереси-
те на бившата Народна република България,
членка на Варшавския договор. Затова цялата
информация, която се изброява в приложение
№ 1 към чл. 25 ЗЗКИ, включително и в раздел II,
т. 5 (данни, които могат да спомогнат за устано-
вяване на лица, които не са служители, но сът-
рудничат или са сътрудничили на службите за
сигурност и обществен ред), не могат да се отне-
сат към интересите на Република България и на
днешните нейни органи за сигурност.
Още с решение от 1994 г. (ДВ, бр. 86 от
1994 г.), което не е отменено със ЗЗКИ, Народ-