Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  110
главния прокурор като недопустимо, защото 
прие, че не е налице основание Съдът да се 
отклони от практиката си да не упражнява 
тълкувателната си компетентност, „когато 
не е налице неяснота или отсъства правен 
проблем, който да бъде решен по пътя на 
тълкуването“.
Наред с горното с искането се цели (видно 
от мотивите му) произнасяне на Съда в кон­
текста на упражняване на законодателната 
власт на Народното събрание с цел „пряко 
ограничаване на конституционни правомо­
щия на органа на съдебната власт“. В своята 
практика Съдът неотклонно приема, че тъл­
кувателната му компетентност не е средство 
за разрешаване на спор в представителното 
учреждение относно упражняването на за­
конодателната му власт („разногласия между 
народни представители“ – Определение № 3 
от 2015 г. по к.д. № 7/2015 г.). Обратното би 
значило „Конституционният съд по същество 
да даде указание какво трябва да съдържа 
един бъдещ закон (Определение № 6 от 2003 г. 
по к.д. № 19/2002 г.), „да ограничи суверен­
ната функция на парламента като единствен 
законодателен орган в държавата“ и по този 
начин да „постави съда в ролята на позитивен 
законодател, което е извън правомощията 
му“ (Решение № 8 от 2005 по к.д. № 7/2005 г.; 
Определение № 1 от 2007 по к.д. № 10/2005 г.; 
Определение № 4 от 2007 по к.д. № 9/2007 г.; 
Определение № 3 от 2015 г. по к.д. № 7/2015 г.). 
Същността на поставения въпрос е какви 
действия да извърши Народното събрание в 
конкретно посочена хипотеза, а не искане за 
тълкуване на конституционна разпоредба (оп­
ределение от 14.11.2013 г. по к.д. № 21/2013 г.). 
Какви действия ще предприеме Народното 
събрание, за да се разреши конкретният 
проблем, е въпрос единствено в неговата 
компетентност. Неговото решение подлежи 
на контрол за конституционност, ако и когато 
Съдът е сезиран.
Следва да се посочи, че признатото в ис­
кането нарушение на Конституцията от На­
родното събрание, членове на който орган са 
народните представители, сезирали Съда по 
настоящото дело („Народното събрание не е 
изпълнило конституционното си задължение 
по избор на членове“ на Висшия съдебен съвет, 
както и „въздействието от страна на законо­
дателната власт върху функционирането и 
упражняването на правомощията на съдебната 
власт представлява нарушаване на принципа 
на разделение на властите и възможността за 
тяхното функционално взаимодействие“), само 
по себе си също не е основание за упраж­
няване на тълкувателната компетентност на 
Съда. Както приема Съдът в своята практика, 
„недопустимо е да се използват процесуални 
форми [чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията], 
за да се постигнат цели, чието решаване е в 
компетенциите на тези, които се обръщат към 
Конституционния съд“ (Определение № 4 от 
1994 г. по к.д. № 5/1994 г.). 
По изложените съображения съдиите нами­
рат искането по първия въпрос за недопустимо.
Б. Според съдиите Атанас Семов, Краси­
мир Влахов, Янаки Стоилов, Сашо Пенов и 
Невин Фети:
Даването на задължително тълкуване на 
Конституцията е правомощие на Конститу­
ционния съд, възложено му с разпоредбата 
на чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията и 
предвидено в чл. 12, ал. 1, т. 1 ЗКС, което 
той упражнява при определени предпоставки. 
За да бъде открит пътят към тълкуването, 
трябва да е налице неяснота или двусмислие 
на конституционна разпоредба или конструк­
ция, чието тълкуване се иска, да има правен 
интерес от тълкуването, да има ясно посочен 
конституционноправен проблем и чрез иска­
ното тълкуване да се постига конституционно 
значима цел.
В конкретния случай се иска да бъде дадено 
задължително тълкуване на чл. 130, ал. 4 във 
връзка с чл. 1, ал. 1 и 2, чл. 4, ал. 1, чл. 8, 
чл. 117, ал. 2 от Конституцията и § 23 ПЗР на 
ЗИД на Конституцията по въпроса „Когато 
мандатът на членовете на Висшия съдебен 
съвет е изтекъл, същият продължава ли да 
изпълнява конституционните си правомощия 
в пълнота?“.
Като изходна позиция смятаме, че при пре­
ценка на допустимостта на искане за даване на 
тълкуване на Основния закон Конституцион­
ният съд следва ясно да изведе от искането и 
приведените в него доводи конституционния 
проблем, който то поставя – ако такъв не 
може да бъде изведен, юрисдикцията на Съда 
не може да се постави в ход. Формулиров­
ката на самото искане не е от определящо 
значение, доколкото с определението за до­
пускане на искането за разглеждане Съдът 
разполага с възможността така да прецизира 
тълкувателното питане, че точно да отговаря 
на поставения проблем (Определение № 2 от 
2021 г. по к.д. № 6/2021 г.).
Първият въпрос от искането на група народ­
ни представители от 51-вото Народно събра­
ние, по което е образувано к.д. № 41/2024 г., 
изисква от Конституционния съд да се про­
изнесе с тълкувателно решение, тъй като 
според вносителите се отнася до съществен 
конституционен проблем – относно мандата 
на изборните членове на Висшия съдебен 
съвет. Като се има предвид общоизвестното 
обстоятелство, че понастоящем Висшият съ­
дебен съвет функционира при изтекъл преди 
повече от две години мандат на изборните 
му членове, вносителите поставят въпрос, 
относим към предмета на к.д. № 7/2022 г., 
а именно: Прекратяват ли се с изтичане на 
мандата им правомощията на изборните чле­
нове на Висшия съдебен съвет, или същите 
продължават да изпълняват своите функции