Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 11

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
към съдебния акт да бъде осъществено след 
подаването на жалба срещу него. Поради това 
следва да се приеме, че в правомощията на 
законодателя е да реши дали в определени 
случаи може да се създаде такава законова 
норма, като тази законодателна преценка 
трябва да е съобразена с нормата на чл. 117 от 
Конституцията в зависимост от най-сигурния 
начин за защита на обществения и частния 
интерес, като се отчита императивният ха-
рактер на разпоредбата на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията и липсата на конституционна 
възможност за изключение от установения с 
нея принцип.
В становището на вносителя на иска-
нето – Върховния административен съд, е 
изразена позицията, че не всички съдебни 
актове представляват „актове на правораз-
даването“ по смисъла на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията. Измежду тези, които не са 
правораздавателни актове, се числят акто-
вете, с които съдът се произнася в случаите 
на спорна администрация на гражданските 
отношения (разрешаване на неправни спорове) 
и безспорна администрация на гражданските 
отношения (охранителни производства). Те 
не притежават характеристиките, присъщи 
на актовете на правораздаването – не дават 
защита срещу незаконосъобразно развитие на 
обществените отношения, не възстановяват 
тяхното законосъобразно състояние, не се 
ползват със сила на пресъдено нещо. Според 
ВАС липсата на мотиви не се приравнява на 
липса на надлежно волеизявление, поради 
което не води до нищожност на съдебното 
решение, и актовете на правораздаването по 
смисъла на чл. 121, ал. 4 от Конституцията, 
които не са мотивирани, са валидни. Пленумът 
на ВАС счита освен това, че не съществува 
конституционен императив относно излага-
нето на мотиви към правораздавателния акт 
в хипотеза, в която страните не са подали 
жалба срещу постановения акт и съответно 
нямат възражения или колебания относно 
изразената воля от страна на съда. Затова би 
следвало да е допустимо в изрично посочени 
със закон случаи излагането на мотиви към 
определени „актове на правораздаването“ да 
бъде осъществено след подаването на жалба 
срещу постановения акт.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, изложени в ис-
кането, в становищата на конституираните 
институции и поканените организации и в 
представените правни мнения, за да се про-
изнесе, съобрази следното:
Преди да пристъпи към отговор на поста-
вените тълкувателни питания, съдът намира 
за необходимо като изходна тълкувателна 
позиция да изясни за целите на настоящото 
тълкуване значението на използваните от 
конституционния законодател понятия „пра-
вораздаване“ и „правосъдие“, както и целта 
и значението на конституционното изискване 
за мотивиране на актовете на правораздава-
нето, тъй като тези въпроси са от обуславящо 
значение за определяне на приложното поле 
и съдържанието на разпоредбата на чл. 121, 
ал. 4 от Основния закон.
Макар и според правната теория термини-
те „правосъдие“ и „правораздаване“ да не са 
равнозначни, тъй като последният включва и 
дейността на извънсъдебните органи по реша-
ване на правни спорове, Конституцията в глава 
„Съдебна власт“ използва и двата термина, 
като по-често се говори за „правораздаване“ 
(чл. 119, ал. 1, чл. 121, ал. 4, чл. 123 и чл. 125, 
ал. 1), докато „правосъдие“ се използва само 
в чл. 118. В исторически план „правораздава-
не“ е въведено като конституционно понятие 
с Конституцията от 1947 г. (чл. 57), докато 
Конституцията от 1971 г. борави с понятието 
„правосъдие“ (чл. 125, 127 и 138). Заедно с 
това тази Конституция допуска (чл. 126, ал. 2) 
за определени видове дела да се създават 
със закон и други правораздавателни органи 
освен съдилищата. Това са т. нар. „особени 
юрисдикции“ (чл. 132, ал. 2 от Конституцията 
от 1971 г.) – термин, използван за първи път 
в Закона за прокуратурата от 1948 г., макар 
и преди това българското законодателство да 
допуска осъществяване на правораздаване от 
несъдебни органи – т. нар. административни 
юрисдикции по Наредбата-закон за админи-
стративното правосъдие от 1934 г. Независимо 
от вече посочената отлика в съдържанието 
им по принцип в действащата Конституция 
двете понятия са използвани като равнозначни, 
доколкото според практиката на Конститу-
ционния съд (Решение № 22 от 24.09.1998 г. 
по к. д. № 18/1998 г.) новата Конституция 
изключва категорично възможността да се 
възлагат правораздавателни функции на 
несъдебни (вкл. административни) органи, 
като са премахнати всички заварени от нея 
особени юрисдикции и е установен принци-
път, че „правораздаването се осъществява 
само от съдилища“, а „несъдебни и особено 
административни органи… не могат да пра-
вораздават“. По този начин, както посочва 
проф. Нено Неновски („Въпроси на съдебната 
система в юриспруденцията на Конституцион-
ния съд“ – доклад, изнесен на 27.09.2001 г. на 
кръгла маса на тема „Реформата в съдебната 
система и европейските перспективи на Бъл-
гария“), Конституционният съд имплицитно 
е приел, че употребените в Конституцията 
различни понятия „правосъдие“ и „право-
раздаване“ съвпадат по съдържание. В същия