Държавен вестник, бр. 26, 2024 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
внесени от състави на Върховния касационен 
съд или на Върховния административен съд. 
Конституционният съд е формирал трайна 
практика, съгласно която отделни състави на 
Върховния касационен съд и на Върховния 
административен съд имат правомощие да го 
сезират, в случай че установят несъответствие 
между Конституцията и закон, приложим 
по висящо пред тях дело (Определение № 1 
от 1.07.1997 г. по к.д. № 5/1997 г., потвър-
дено в определение от 25.06.2002 г. по к.д. 
№ 12/2002 г.; определение от 29.03.2014 г. по 
к.д. № 4/2014 г.; определение от 29.04.2015 г. по 
к.д. № 2/2015 г.; определение от 28.06.2016 г. 
по к.д. № 7/2016 г.; определение от 17.09.2019 г. 
по к.д. № 9/2019 г. и др.).
Задължение на сезиращия съд е първи да 
обоснове, че поставеният въпрос е от значе-
ние за решаване на конкретното дело, и да 
определи приложимото право.
Искане, направено от съд на основание 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията, следва да 
има за предмет установяване на противо-
конституционност на действаща законова 
уредба, приложима по делото. „Въпросът 
за конституционността на приложимия по 
висящото дело закон, независимо от модела 
на конституционно правосъдие, винаги има 
преюдициален характер – такъв въпрос не 
би имало мотив да се поставя и решава, ако 
отговорът на същия няма да има ефект за 
разрешаването на правния спор, по повод на 
който е сезиран Конституционният съд – това 
противоречи преди всичко на здравия разум, 
на процесуалната икономия и, което е по-съ-
ществено, на смисъла и предназначението на 
конституционното правосъдие да осигури вър-
ховенството на Конституцията“ (Тълкувателно 
решение № 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г.). 
Сезирането на Конституционния съд трябва 
да е не само възможност, а необходимост, 
произтичаща от конкретното дело. Законовата 
разпоредба, по отношение на която сезиращият 
субект е установил несъответствие с Консти-
туцията, трябва да е приложима по висящото 
пред него дело. Това означава, че без отговора 
на поставения въпрос сезиращият съд не е в 
състояние да осъществи конституционосъоб­
разно правосъдната си функция. 
Конституционният съд потвърждава своята 
практика и във връзка с прилагането на раз-
поредбата на чл. 18, ал. 3 ПОДКС в контекста 
на новата редакция на чл. 150, ал. 2 от Кон-
ституцията (определение от 14.09.2021 г. по к.д. 
№ 13/2021 г.; определение от 5.10.2021 г. по к.д. 
№ 15/2021 г.). В Решение № 5 от 14.06.2022 г. 
по к.д. № 13/2021 г. Конституционният съд 
обобщава, че „не отстъпва от своята позиция, 
че изясняване на приложимото вътрешно 
право в контекста на правото на Европейския 
съюз е необходимо винаги, когато приложима 
вътрешна правна норма попада в приложното 
поле на правото на ЕС […] и поради това се 
дължи на общо основание (ipso jure) от всеки 
правен субект, който я прилага, и в частност 
от всеки съд в съдебната система. Тази пре-
ценка от сезиращ по реда на чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията субект […] попада също така 
в обхвата на отсъждане от Конституционния 
съд, доколкото пряко се отнася към решава-
нето на преюдициалния въпрос за неговата 
юрисдикция“ (в този смисъл и Определение 
№ 2 от 24.02.2022 г. по к.д. № 15/2021 г.). Съдът 
отбелязва, че „всеки съд от националната съ-
дебна система по всяко дело следва служебно 
да провери дали предметът на делото или 
приложимите вътрешни правни норми имат 
връзка с правото на ЕС (дали приложимата 
вътрешна правна норма представлява мярка по 
прилагането му или по друг начин е свързана 
с него) и ако установи връзка – да съобрази в 
пълнота последиците от неговото действие“. 
Конституционният съд подчертава, че 
„съответстващото на правото на ЕС тълку-
ване на вътрешната правна норма в неговия 
обхват е определящо за прилагането на тази 
норма. То може да позволи преодоляване на 
противоречие между вътрешната норма и 
правото на ЕС, от една страна, както и между 
вътрешната норма и националната консти-
туция, от друга страна. Така обоснованият 
подход е още по-наложителен в случаите […] 
когато оспорената пред Конституционния 
съд норма – или целият акт – транспонира 
съюзна директива“. „Само ако след осъ-
ществяването в пълнота на този анализ за 
съда остане или възникне основателно съм-
нение за противоречие с Конституцията на 
приложима вътрешна правна норма или на 
относима съюзна правна норма, той следва 
да потърси произнасяне на Конституционния 
съд със съответните доводи.“
Преценката на сезиращия по реда на 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията съд относно 
приложимото право е в обхвата на отсъждане 
от Конституционния съд, доколкото пряко се 
отнася към решаването на преюдициалния 
въпрос за неговата юрисдикция (Определение 
№ 2 от 2021 г. по к.д. № 15/2021 г.).
Наред с посоченото, за да е допустимо 
искане за упражняване на възприетата в 
Конституцията специфична форма на инци-
дентен контрол за конституционосъобразност, 
следва да бъде обосновано не от съмнение за 
противоконституционност, а да се основава 
на достигнатата убеденост на съда, изразена 
чрез приведени доводи.
Конституционният съд подчертава, че за да 
е налице валидно сезиране, е необходимо също 
така поставеният за разрешаване в искането 
въпрос да е от кръга на неговата компетент-
ност. Последното представлява необходимо 
условие за допускане на направено искане и