Държавен вестник, бр. 40, 2006 г., стр. 3

Б Р О Й  40
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
гласи, че посочената заповед е окончателна и
не подлежи на обжалване. Искането се отна-
ся именно до това допълнение, като се оспор-
ва, както се отбеляза, конституционосъобраз-
ността на изключването на съдебния контрол
по отношение на заповедта.
Конституционната уредба на възможността
за съдебно обжалване на административните
актове се съдържа в ал. 2 на чл.120. С нея е
възприет принципът за обжалваемост на всич-
ки административни актове, които засягат граж-
даните и юридическите лица. Същевременно
обаче тя допуска изключение от този принцип
при условие, че необжалваемостта е изрично
посочена със закон.
С Конституцията не са установени критерии,
обуславящи изключването на административ-
ните актове от кръга на съдебно обжалваеми-
те. Това несъмнено не позволява произволно
определяне на неподлежащите на съдебно об-
жалване актове. Тяхното изключване от съде-
бен контрол може и следва да се извършва при
спазване на общите конституционни принци-
пи. Изложеното съдът е застъпвал последова-
телно в практиката си—Решение № 21 от 26 ок-
томври 1995 г. по к.д. № 18 от 1995 г., Решение
№ 4 от 1 април 1999 г. по к.д. № 31 от 1998 г.,
Решение № 2 от 30 март 2000 г. по к. д. № 2 от
2000 г. Като не се отклонява от това свое разби-
ране, приема, че към конституционно допусти-
мото ограничение за обжалване на определени
административни актове може да се пристъпи
с оглед защитата на особено важни интереси на
гражданите и обществото, но без да се накърня-
ват основните права на личността и принципи-
те на правовата държава.
Същността на административните актове е
от значение за решаване на въпроса, дали с
изключването им от съдебен контрол се пос-
тига защитата на интересите на гражданите и
обществото, без да се нарушават посочените
права и принципи. Ето защо в случая е необхо-
димо да се съобразят разпоредбите от Закона
за устройство на територията, които се отна-
сят до общия устройствен план и заповедта за
одобряването му по чл. 127, ал. 9 и които ги
характеризират. Според тези разпоредби
(чл. 103, ал. 2) с общите устройствени планове
се определят преобладаващото предназначе-
ние и начин на устройство на отделните струк-
турни части на териториите, обхванати от пла-
на. Те задължително се съобразяват с пред-
вижданията на устройствените схеми—нацио-
нални и районни (чл. 102, ал. 2 и чл. 103, ал. 4)
и са основа на цялостното устройство на тери-
ториите на общините, на части от тях или на
отделни населени места, което устройство има
за задача (чл. 1) да гарантира устойчиво раз-
витие и благоприятни условия за живеене, труд
и отдих на населението. Тяхното изменение е
възможно при определени предпоставки, една
от които е (чл. 134, ал. 1, т. 1) настъпването на
съществени промени в обществено-икономи-
ческите и устройствените условия, при които е
бил съставен планът.
От посочената законова уредба следва, че с
общия устройствен план се дават само общите
рамки и насоки за изграждане и развитие на
съответните територии, при което планиране-
то е с дългосрочен характер, но няма пряко
приложение за отделните поземлени имоти и
за разрешаване на строителство в тях. Като акт
за управление на територията той защитава
интересите на обществото и с него се гаранти-
рат ценности, които са конституционно защи-
тени—опазването и възпроизводството на окол-
ната среда (чл. 15), развитието на отделните
райони (чл. 20), правото на благоприятна окол-
на среда (чл. 55). Законодателят е изключил
съдебния контрол по отношение на заповедта
по чл. 127, ал. 9 ЗУТ именно с оглед защитата
на обществения интерес и приоритетната зак-
рила на тези конституционни ценности. При
това последователно е провел принципа за не-
обжалваемост на общите устройствени плано-
ве (чл. 127, ал. 6), който е в съответствие със
застъпената в закона необжалваемост и на ус-
тройствените схеми (чл. 122, ал. 4 ЗУТ). Пора-
ди това оспорената разпоредба не противоречи
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията.
Трябва да се отбележи, че необжалваемост-
та на заповедта по чл. 127, ал. 9 ЗУТ не накър-
нява защитата на правото на собственост и
неприкосновеността на частната собственост.
Действително от чл. 17, ал. 1 от Конституци-
ята произтича задължение за създаване от дър-
жавата на правни механизми, които осигуря-
ват закрилата на собствеността. Но за случа-
ите, в които засягането на правото на собст-
веност е свързано с актове по устройственото
планиране на територията, такива механиз-
ми има. Изводът следва от законовата уредба
на реда за създаване на тези актове и контро-
ла спрямо тях.
Заповедта по чл. 127, ал. 9 ЗУТ, както вече
се посочи, е за одобряване на общ устройствен
план на селищно образувание с национално зна-
чение. Редът за създаване на плана изисква под-
лагането му на обществено обсъждане, чието
провеждане се оповестява предварително, като
в хода на неговото осъществяване могат да бъдат
направени искания, бележки, възражения, а
воденият на обсъждането писмен протокол се
прилага към документацията за експертния
съвет (чл.127, ал. 1 във връзка с чл. 121, ал. 1
ЗУТ). На второ място, изработеният при спаз-
ването на този ред общ устройствен план дейс-
твително съдържа предвиждания, които са за-
дължителни за подробния устройствен план
досежно преобладащото предназначение на
териториите, вида и предназначението на тех-
ническата инфраструктура и опазването на окол-
ната среда и културно-историческото наследс-
тво (чл. 104, ал. 1 ЗУТ). Подробните устройст-