Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
характеристики на тези актове: правна пре-
ценка на фактите; провеждане на специален, 
строго формализиран процес като гаранция 
за правилно (предметно и правно) съдебно 
решение; резултатът е във формата на ясно 
произнасяне (решение или присъда), което е 
задължително за участниците в спора; този, 
който решава (съдът), е един неутрален „тре-
ти“; решаващият орган прилага действащо 
обективно право; по правило се действа не 
служебно, а по сезиране. Съответно тези 
актове на съдилищата, които не разкриват 
посочените характеристики (като такива са 
посочени охранителните актове), не са пра-
вораздавателни, при което „основателно е да 
се приеме, че изискването за мотивиране на 
съдебните актове се прилага само по отно-
шение на тези, които представляват „актове 
на правораздаването“ по смисъла на чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията“. Според Висшия съ-
дебен съвет мотивите не са част от самото 
решение, тъй като източник на силата на 
пресъдено нещо е диспозитивът, обективиращ 
констатацията относно спорното право, и в 
този смисъл нарушаването на изискването за 
мотивираност на съдебния акт не обуславя 
липса на решение, а е основание за неговата 
отмяна като неправилно. В този смисъл се 
поддържа, че няма конституционна пречка 
процесуалното законодателство да допусне 
възможност съдът да се произнесе по делото 
само с диспозитив на решение, като изложи 
мотиви към същото при евентуално подаване 
на жалба.
В становището си Съюзът на юристите 
в България (СЮБ) посочва, че основната 
функция на съдилищата е да осъществяват 
правораздаване – независимо и самостоятел-
но разрешаване на правни спорове от съд, 
който не е страна по спора, в условията на 
състезателност, въз основа на сезиране и с 
краен акт, ползващ се със сила на пресъдено 
нещо. Заедно с това се заявява, че на съди-
лищата по съображения от законодателна 
целесъобразност могат да се възлагат и други 
функции – извършване на „административна 
дейност в съдебна форма“ (постановяване на 
съдебни актове по спорна и безспорна адми-
нистрация), в изпълнение на която актовете 
им нямат правораздавателен характер. Според 
становището на СЮБ източник на силата на 
пресъдено нещо е диспозитивът на решение-
то, обективиращ констатация на решаващия 
орган относно спорното право. Мотивите не 
са част от решението и следователно тяхната 
липса не се приравнява на липса на надлеж-
но волеизявление, поради което не води до 
нищожност на съдебното решение, а само до 
наличие на основание за отмяната му като 
неправилно. С оглед на тези съображения 
СЮБ заявява, че актовете на правораздаване 
по смисъла на чл. 121, ал. 4 от Конституци-
Градинарова, доц. д-р Петър Бончовски, проф. 
д.ю.н. Цветан Сивков, проф. д-р Димитър 
Костов, проф. д-р Дончо Хрусанов, проф. 
д-р Емилия Панайотова, проф. д-р Дарина 
Зиновиева, проф. д-р Ганета Минкова.
В изпълнение на предоставената им с по-
соченото определение възможност писмени 
становища са предоставили: министърът на 
правосъдието, Висшият съдебен съвет, Вър-
ховният административен съд, Съюзът на 
юристите в България, Съюзът на съдиите в 
България.
От поканените специалисти от науката 
и практиката писмено правно мнение са 
представили: проф. д.ю.н. Васил Мръчков,  
проф. д.ю.н. Цветан Сивков, проф. д-р Дончо 
Хрусанов, проф. д-р Ганета Минкова, проф. 
д-р Дарина Зиновиева.
Министърът на правосъдието в своето ста-
новище подчертава факта, че само за актовете 
на съдебната власт изискването за мотиви-
раност е изведено на конституционно ниво. 
Поддържа, че понятието „правораздаване“ в 
конституционния текст на чл. 124, ал. 4 не 
може да бъде тълкувано стеснително и трябва 
да бъде разглеждано във връзка с принци-
пите на Конституцията и конкретно този на 
правовата държава. В тази връзка за „актове 
на правораздаването“ по смисъла на чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията трябва да се приемат 
всички съдебни актове, засягащи пряко или 
косвено правата или законните интереси на 
страните или на трети лица и отразяващи 
се на техния статус. Подчертава се, че кон-
ституционното изискване за мотивиране на 
съдебните актове е гаранция срещу произвол, 
тъй като позволява на гражданите да узнаят 
аргументите за решенията, постановявани в 
името на народа, както и да се направи извод 
дали решението е било издадено от независим 
и безпристрастен съд при осигурено равенство 
на страните в производството. По-нататък 
в становището си министърът аргументира 
позицията, че липсата на мотиви в съдебни-
те актове би накърнила правото на защита 
на гражданите, тъй като правото на жалба 
изисква запознаване с аргументите на съда. 
Във връзка с това се поддържа, че възмож-
ността решенията да се мотивират само ако 
са обжалвани е неприемлива, защото взема-
нето на решение дали да се обжалва, или не 
даден акт може да е предопределено именно 
от мотивите му. По отношение на порока, с 
който е обременен немотивираният съдебен 
акт, се застъпва, че последният не е нищожен, 
а неправилен и като такъв подлежи на отмяна 
по реда на инстанционния контрол.
Според Висшия съдебен съвет не всички 
съдебни актове представляват актове на пра-
вораздаване по смисъла на чл. 121, ал. 4 от 
Конституцията, като от теоретичното поня-
тие за правораздаване се извеждат следните