Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 13

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
смисъл вж. Решение № 9 от 1994 г. по к. д. 
№ 11 от 1994 г.; Решение № 5 от 2002 г. по к. 
д. № 5 от 2002 г.; Решение № 4 от 2010 г. по 
к. д. № 1 от 2010 г.; Решение № 8 от 2012 г. 
по к. д. № 16 от 2011 г.).
Изискването на чл. 52, ал. 1 от Конститу-
цията не е самоцелно, доколкото е обвързано 
и със съблюдаването на конституционния 
принцип на правовата държава по чл. 4, ал. 1. 
Касае се за осигуряването на дължимата 
правна сигурност, предвидимост и гаранции 
за спазването на основните права на граж-
даните, каквито несъмнено са тези на здрав-
но осигуряване и на достъпна и безплатна 
медицинска помощ. Проведеният пълно и 
последователно подход на конституционния 
законодател е за уреждане на законово ниво 
на основните права на гражданите и грани-
ците на тяхното упражняване и ограничаване, 
поради което няма основание правото на 
здравно осигуряване да се отклонява от този 
принцип. Критериите за обособяване на два 
различни пакета, осигурявани от бюджета на 
НЗОК, следва да бъдат очертани в закона, 
а това не е направено.
Разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО проти-
воречи на принципа на правовата държава и 
защото е неясна, и не само създава предпос-
тавки за противоречиво правоприлагане, а и 
дава възможност да се запълва с различно 
съдържание сега или в бъдеще. Законът не 
изяснява на каква основа трябва да се направи 
разграничението между двата пакета и какви 
са целените последици от него. Според част 
от становищата по делото в първия пакет се 
отделят по-тежките, рисковите състояния на 
нуждаещите се от лечение осигурени лица, 
а от това следва по-бързото извършване на 
съответния вид медицински дейности. Въз-
можно е точно такава да е била идеята на 
законодателя, но на практика тя е останала 
лишена от всякаква правна регламентация. 
Няма конституционна забрана осигурените 
лица с по-сериозни заболявания, освен неот-
ложната медицинска помощ по чл. 45, ал. 1, 
т. 5 ЗЗО, да ползват и друг вид медицински 
дейности с предимство във времето, но по 
този въпрос в Закона за здравното осигуря-
ване съществува абсолютна празнота. 
Разделяне на видовете медицинска помощ, 
заплащана от бюджета на НЗОК, е напълно 
възможно да бъде направено от законода-
телния орган, който да уреди първичните 
обществени отношения с разделянето на 
медицинската помощ. Уредбата на разгра-
ничителните критерии следва да стане с 
понятията, употребявани и дефинирани в 
действащото законодателство.
По изложените съображения разпоредбата 
на чл. 45, ал. 2 ЗЗО следва да бъде обявена 
за противоконституционна. 
Поради установената вече противоконсти-
туционност на оспорената разпоредба съдът 
не счита за необходимо да се произнася по 
искането в частта за установяване на съот-
ветствието є с общопризнатите норми на 
международното право и международните 
договори, по които България е страна, тъй 
като това е безпредметно.
ІІ. Относно искането по чл. 40, ал. 4а ЗЗО:
Оспорената разпоредба на чл. 40, ал. 4а 
ЗЗО, в сила от 1.01.2016 г., след измене-
нието с § 9, т. 2 ЗИД ЗЗО (ДВ, бр. 48 от 
27.06.2015 г.), предвижда за лицата по ал. 3 
осигурителната вноска да се внася в размера, 
определен със закона за бюджета на НЗОК 
за съответната година, върху 55 на сто от 
минималния осигурителен доход за самооси-
гуряващите се лица от 1 януари 2016 г., като 
всяка следваща година се увеличава с 5 на 
сто до достигане на минималния осигури-
телен доход за самоосигуряващите се лица. 
Разпоредбата е нова, създадена със ЗИД ЗЗО 
(ДВ, бр. 102 от 2012 г.). В редакцията към 
момента на създаването є е предвидено оси-
гурителните вноски да се определят върху 
половината от минималния осигурителен 
доход на самоосигуряващите се лица, без 
да има поетапно увеличение.
Основният закон в чл. 52, ал. 2 прогла-
сява, че здравеопазването на гражданите 
се финансира от държавния бюджет, от 
работодателите, от личните и колективните 
осигурителни вноски и от други източници. 
Както вече беше посочено по-горе, Консти-
туцията не определя размера на осигури-
телните вноски и на осигурителния доход, 
а възлага условията и реда за определянето 
им да стане със закон, при приемането на 
който парламентът, преценявайки настоящи-
те финансови възможности и ограничения, 
ги урежда по целесъобразност, защото раз-
мерът на осигурителната вноска е елемент 
от данъчно-осигурителната политика на 
държавата. Както вече се е произнесъл 
Конституционният съд с Решение № 13 от 
15.07.2003 г. по к. д. № 11 от 2003 г., поради 
динамиката на икономическите възможности 
на гражданите и обществото регулирането 
и начинът на подпомагане на нуждаещи се 
от социално подпомагане лица са възложе-
ни на законодателя. Той е свободен, след 
като съобрази потребностите на лицата и 
възможностите на обществото, да променя 
тази уредба и доколкото преценката е по 
целесъобразност, тя е от компетентност на 
Народното събрание.