Държавен вестник, бр. 76, 2013 г., стр. 45

БРОЙ  76	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  45  
	
5.	 Всяка държава-членка трябва след 
консултации с представителните ор­
ганизации на корабособствениците и 
на моряците да приеме процедури за 
разследване на жалби относно всички 
въпроси, съдържащи се в това Ръко­
водство.
Ръководство В2.2.3 – Минимално възна­граж­
дение
	
1.	 Всяка държава-членка трябва след 
консултации с представителните ор­
ганизации на корабособствениците и 
на моряците да приеме процедури за 
определяне на минималното възнаг­
раждение на моряците, като не засяга 
принципа на свободно колективно дого­
варяне. Представителните организации 
на корабособствениците и на моряците 
трябва да участват в прилагането на 
тези процедури. 
	
2.	 При приемането на такива процеду­
ри и определянето на минималното 
възнаграждение следва да се отчитат 
международните трудови стандарти 
относно определянето на минимално­
то възнаграждение, както и следните 
принципи:
	
(а)	равнището на минималното възнаграж­
дение трябва да отчита естеството на 
работата на борда на кораб, числеността 
и състава на екипажа на кораба и нор­
малната продължителност на работното 
време;
	
(b)	равнището на минималното възнаграж­
дение трябва да отчита промените в це­
ната на живота и нуждите на моряците.
	
3.	 Компетентната власт трябва да гаран­
тира:
	
(а)	чрез система за контрол и санкции, 
че възнагражденията се изплащат в 
размер или размери не по-ниски от 
договорените;
	
(b)	че всеки моряк, на когото е бил изплатен 
размер на възнаграждението, по-малък 
от минималния, има възможността да 
му се възстанови размерът, с който е 
бил ощетен, евтино и бързо по съдебен 
ред или чрез други процедури.
Ръководство В2.2.4 – Размер на минималното 
месечно основно заплащане или възнагражде­
ние за правоспособни моряци
	
1.	 Основното заплащане или възнаграж­
дение за календарен месец работа на 
правоспособен моряк не трябва да 
бъде по-малко от размера, установяван 
периодично от Съвместната морска ко­
мисия или друг орган, упълномощен от 
Административния съвет на Междуна­
родното бюро по труда. По решение на 
Административния съвет генералният 
директор на МБТ трябва да уведоми 
членовете на Организацията за всяка 
промяна в размера. 
	
2.	 Нищо в това Ръководство не следва да 
се приема като накърняващо постигна­
тите договорености между корабособ­
ствениците или техните организации и 
организациите на моряците по отноше­
ние на регулирането на стандартните 
минимални норми и условия на труд 
при условие, че тези норми и условия 
са признати от компетентната власт.
П р а в и л о  2 . 3   –   Р а б о т н о  в р е м е  и 
п о ч и в к и
Цел: да се гарантира, че моряците имат 
нормирано работно време и почивки
	
1.	 Всяка държава-членка гарантира, че 
работното време и почивките са регу­
лирани. 
	
2.	 Всяка държава-членка определя макси­
малната продължителност на работното 
време или минималната продължител­
ност на почивката за даден период от 
време в съответствие с разпоредбите 
на Кодекса.
Стандарт А2.3 – Работно време и почивки
	
1.	 За целите на този Стандарт терминът:
	
(а)	работно време означава времето, през 
което морякът е задължен да извършва 
работа, свързана с кораба; 
	
(b)	почивка означава времето, което не е 
включено в продължителността на ра­
ботното време; този термин не включва 
кратките почивки.
	
2.	 Всяка държава-членка определя в 
рамките на ограниченията, посоче­
ни в алинеи 5 и 8 на този Стандарт, 
максималната продължителност на 
работното време, която не може да се 
надвишава за даден период от време, 
или минималната продължителност 
на почивката, която се предоставя за 
даден период от време. 
	
3.	 Всяка държава-членка приема, че нор­
мата за нормална продължителност на 
работното време на моряците, както на 
всички други работници, се основава 
на осемчасов ден с един почивен ден 
в седмицата и почивка по време на 
официални празници. Това обаче не 
възпрепятства държавите-членки да 
установят процедури за разрешаване 
или регистриране на колективен трудов 
договор, който определя нормалното 
работно време на моряците на база 
условия не по-малко благоприятни, от­
колкото определените с този Стандарт.
	
4.	 При определяне на националните норми 
всяка държава-членка държи сметка за 
опасността, която се създава от умората