Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 29

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29  
по ЗАДС, включително и в оспорената част, 
са правоотношенията между търговците, 
данъчните власти и митническите органи. 
С оспорената разпоредба на чл. 4, т. 8 ЗАДС, 
която се намира в раздел трети на закона, 
озаглавен „ПОНЯТИЯ“, се дава определение 
на понятието „специализиран малък обект 
за дестилиране“ – СМОД. Сами по себе си 
определителните норми не създават право-
отношения, които да имат за последица зася-
гането на права и свободи на гражданите. В 
аспекта на твърдяното с искането нарушение 
дефинираното понятие може да се обсъжда, 
когато е елемент на други регулативни норми, 
които биха могли да засегнат правата и сво-
бодите на гражданите, обект на възложената 
на омбудсмана конституционна защита. При 
това положение по отношение разпоредбата 
на чл. 4, т. 8 ЗАДС внесеното искане се явява 
недопустимо.
Разгледани съвкупно, оспорените ал. 5 и 
6 на чл. 60 ЗАДС включват в съдържанието 
си понятието „специализиран малък обект 
за дестилиране“ и имат регулативен смисъл. 
Техен адресат са едноличните търговци, 
собственици или наематели на СМОД, по 
отношение на които съгласно чл. 60, ал. 5 
ЗАДС времето за производството на ракия 
може да се извършва през определен период 
от годината (от 1 юли до 31 декември), а извън 
този период съгласно чл. 60, ал. 6 ЗАДС про-
изводственият процес може да продължи, след 
като търговецът уведоми писмено началника 
на съответното поделение на Агенция „Мит-
ници“. От въведения уведомителен режим не 
произтича ограничаване правата и свободите 
на гражданите, а установяване на предпоставки 
за контролиране на дейност, която би могла 
да обуслови възникване на такива фискални 
задължения, каквито съществуват за всички 
производители и търговци на спиртни напитки. 
Уведомяването и свързаните с него изменения 
по отношение периодите на производство на 
ракия нямат никакво отношение към цената 
и качеството на произведената стока, за да 
се обвързва с конституционната защита на 
правата на потребителите, нито ограничава 
свободната стопанска инициатива и честна 
конкуренция в стопанските отношения, както 
и да уврежда инвестициите на гражданите, 
да въвежда дискриминационен режим или 
да нарушава принципа за равенството на 
гражданите пред закона. Предназначението 
на оспорения режим е да създаде условия за 
такъв контрол, при който производителите 
и търговците на определена стока, в слу-
чая ракия, да бъдат поставени при еднакви 
правни условия по отношение на данъчните 
и митническите органи. Понеже оспореният 
уведомителен режим не може да се разглежда 
като засягащ права и свободи на гражданите, 
Конституционният съд приема, че и в тази част 
искането на омбудсмана се явява недопустимо. 
Освен това оспорените разпоредби се отна-
сят не до гражданина, а до друга категория 
правен субект – едноличния търговец, чиято 
дейност и свързаните с нея правоотношения 
с данъчните и митническите органи не може 
да бъде предмет на непосредствена защита 
по реда на чл. 150, ал. 3 от Конституцията. 
Конституционният съд в своята практика 
отстоява разбирането, че когато оспорваните 
разпоредби не нарушават права и свободи на 
граждани, а имат за предмет отношения между 
предприятия и търговци, омбудсманът излиза 
извън обхвата на предоставената му от чл. 150, 
ал. 3 инициатива – в този смисъл и Решение 
№ 11 от 18 декември 2007 г. по конст. дело 
№ 6 от 2007 г. Нещо повече, в Определение 
№ 8 от 2 декември 2010 г. по конст. дело № 14 
от 2010 г. КС е изразил и разбирането, че на 
омбудсмана не е предоставено правомощие 
да оспорва закон, с който се нарушават права 
на граждани, които произтичат от сключени 
от тях договори за услуги. При това положе-
ние разбирането, изразено в Решение № 5 от 
2008 г. по конст. дело № 2 от 2008 г., на което 
се позовава вносителят, за да обоснове до-
пустимостта на искането, се явява изолирано 
с оглед досегашната практика на КС. Това 
разбиране въвежда разширителното тълкуване 
на правомощието на омбудсмана да твърди 
пред КС извън обхвата на чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията противоконституционност на 
закон освен в случаите, когато се нарушават 
права и свободи на гражданите. Едно раз-
ширително тълкуване на правомощието в 
тази му част обаче ще доведе до включване 
на омбудсмана в категорията на субектите 
по чл. 150, ал. 1 от Конституцията, а това е 
недопустимо предвид разпоредбата на чл. 150, 
ал. 3, която изрично въвежда ограничения в 
правомощията на омбудсмана по отношение 
на възможностите му да инициира пряко 
производство пред КС. 
По изложените съображения съдът приема, 
че щом като омбудсманът няма правомощия 
да сезира Конституционния съд за контрол 
за конституционност на чл. 4, т. 8 и чл. 60, 
ал. 5 и 6 ЗАДС, искането като недопустимо 
следва да бъде отклонено и производството по 
делото прекратено. Искането заедно с препис 
от настоящото определение да се върне на 
вносителя му. 
На основание горното и чл. 19 ЗКС и 
чл. 26, ал. 1 от Правилника за организацията 
на дейността на Конституционния съд съдът
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на омбудсмана на 
Република България за установяване на про-
тивоконституционност на чл. 4, т. 8 и чл. 60,