Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 19

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
не са мотивирани?“ следва да се отговори, 
че по смисъла на чл. 121, ал. 4 от Консти-
туцията липсата на мотиви към актовете на 
съдилищата е конституционно нетърпимо 
положение, което законодателят е длъжен да 
санкционира, като видът и тежестта на порока 
и неговите правни последици се определят в 
съответните процесуални закони.
Посоченото по-горе обуславя и произ-
насянето на съда по последния въпрос № 5 
„Допустимо ли е по смисъла на чл. 121, ал. 4 
от Конституцията, в изрично посочени със 
закон случаи, излагането на мотиви към 
определени „актове на правораздаването“ да 
бъде осъществено след подаването на жалба 
срещу постановения акт?“. Предвиждането на 
възможност чрез промени в процесуалните 
закони мотивите да бъдат изложени само след 
подаване на жалба и съответно при липса 
на такава жалба тяхното излагане да бъде 
спестено логически е обусловено от вида и 
тежестта на порока, с който законодателят 
ще скрепи немотивирания съдебен акт. В 
този смисъл отговорът на поставения въпрос 
е обусловен от възприемането на едно или 
друго законодателно разрешение в областта 
на процесуалното законодателство, чието 
изработване по вече посочените съобра-
жения е от компетентността на Народното 
събрание. Неговата отговорност не може да 
бъде пренесена върху Конституционния съд, 
който упражнява само последващ контрол 
за конституционност на законите, без да е 
участник в законодателния процес чрез пред-
варително произнасяне относно конституцио-
носъобразността на бъдещи или вече внесени 
за разглеждане законопроекти (Определение 
№ 3 от 17.09.2015 г. по к.д. № 7/2015 г.). За-
конодателят разполага с дискрецията да 
прецени дали конституционното изискване за 
мотивиране на съдебния акт да се изпълни 
чрез едновременно обявяване на диспозитива 
и мотивите, или последните могат да бъдат 
изложени допълнително – възможност, коя-
то и понастоящем е уредена в чл. 308 НПК 
(следва да се отбележи, че задължението на 
съда да мотивира акта си според посочена-
та разпоредба е безусловно, а не поставено 
в зависимост от евентуално оспорване на 
присъдата). Необходимо е обаче да се съ- 
образи, че ако процесуалният закон определи 
немотивирания съдебен акт като нищожен 
(т.е. невалиден), формално той никога не би 
могъл да влезе в сила и винаги, т.е. безсрочно, 
би могъл да бъде атакуван с жалба, което 
би накърнило правната сигурност, както и 
правото на разглеждане на делото в разу-
мен срок, признато като основно човешко 
право в чл. 6, пар. 1 КЗПЧОС и закрепено 
като принцип и в процесуалното ни законо-
дателство (чл. 22, ал. 1 НПК, чл. 13 ГПК и 
чл. 127, ал. 1 АПК). Нищожното решение не 
е „правно нищо“, тъй като (когато е налице 
редовен от външна страна акт) създава опасна 
привидност, че е налице валиден съдебен акт, 
изчерпващ компетентността на съответната 
съдебна инстанция по предмета на делото, а 
тази привидност застрашава правната сигур-
ност като компонент на правовата държава. 
Когато съдът се произнесе с недействителен 
съдебен акт, който само от външна страна 
разкрива признаците на валидно властниче-
ско волеизявление, ще е налице фактически 
отказ от правосъдие, с което ще се наруши 
чл. 56 от Конституцията. Същевременно, 
ако законодателят определи немотивирания 
съдебен акт като незаконосъобразен, той ще 
може да влезе в сила при липса на жалба, 
но по вече изложените по-горе съображе-
ния страната не би могла пълноценно да 
упражни правото си на обжалване, ако не 
е запозната с аргументите за постановяване 
на решението. По този начин поставянето на 
страната в положение да подаде жалба срещу 
съдебен акт, постановен въз основа на неясни 
съображения, също би накърнило конститу-
ционното є право на защита. Би могло да се 
предвиди подаване на немотивирана жалба, 
а впоследствие – на допълнителна, след като 
страната се запознае с мотивите на съда, но 
такова разрешение може да се окаже спорно 
от гледна точка на времевите стандарти на 
процеса, процесуалната икономия и ефек-
тивността на правосъдието. Това са въпроси, 
които стоят на плоскостта на законодателната 
преценка, чието решаване е от компетентност 
на законодателя, но така, че установената в 
чл. 121, ал. 4 от Конституцията обвързваща 
рамка да бъде спазена при едновременното 
зачитане на принципите и ценностите на 
Основния закон.
По изложените съображения съдът намира, 
че въпрос № 5 следва да бъде отклонен.
Предвид горното и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията Конституцион-
ният съд
Р Е Ш И :
1. По тълкувателен въпрос № 1: 
Разпоредбата на чл. 121, ал. 4 от Консти-
туцията изисква всички съдебни актове да 
бъдат мотивирани. Съдебният акт е моти-
виран, когато са известни съображенията за 
постановяването му.
2. По тълкувателен въпрос № 4:
Немотивираният съдебен акт създава 
конституционно нетърпимо положение. Оп-
ределянето на вида и тежестта на този порок