Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 11

Б Р О Й  36
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
в) когато се променят конституционните
принципи на взаимоотношенията между конс-
титуционните органи на държавата, т.е. проме-
ня се установеният от Конституцията баланс
между различните власти и конституционни
органи в държавата; в частност—когато се про-
менят в Конституцията учредителният орган
или редът за конституиране на даден конститу-
ционно установен орган (например предвижда
се, че Народното събрание избира президента,
че правителството разпуска парламента, че
държавният глава назначава правителството,
че парламентът или правителството предлагат
или назначават председателя на Конституци-
онния съд, председателите на Върховния каса-
ционен съд и на Върховния административен
съд и главния прокурор);
г) когато се променят конституционните
правомощия на конституционните държавни
органи; в частност—когато се променя опреде-
леният от Конституцията мандат на даден кон-
ституционен орган, което в някои случаи води
до предсрочно прекратяване на мандата (нап-
ример предвижда се, че Народното събрание,
президентът, Министерският съвет, Висшият
съдебен съвет, председателите на Върховния
касационен съд и на Върховния администрати-
вен съд, главният прокурор, органите на мест-
но самоуправление, конституционните съдии се
сменят всяка година).
Отделно се прави запитване подлежи ли на
контрол за конституционност по чл. 149, ал. 1,
т. 2 от Конституцията от страна на Конститу-
ционния съд закон за изменение или допълне-
ние на Конституцията, приет от обикновено На-
родно събрание в нарушение на чл. 158, т. 3 от
Конституцията.
С определение от 26 ноември 2002 г. Конс-
титуционният съд е допуснал за разглеждане
по същество искането на главния прокурор за
тълкуване на чл. 158, т. 3 от Конституцията в
частта є “промени във формата на държавно
устройство и на държавно управление” относно
поставените тълкувателни питания.
Допуснат е до тълкуване и чл. 149, ал. 1, т. 2
във връзка с чл. 153 от Конституцията дали
подлежи на контрол за конституционосъобраз-
ност от Конституционния съд закон за измене-
ние или допълнение на Конституцията, приет
от обикновено Народно събрание.
Поставянето на този въпрос от искателя е по
същество искане за тълкуване на чл. 149, ал. 1,
т. 2 във връзка с чл. 153 и 155 от Конституцията.
С оглед характера на искането Конституци-
онният съд е конституирал със същото опреде-
ление като заинтересовани страни по делото:
Народното събрание, Президента на Републи-
ка България, Министерския съвет, министъра
на външните работи, министъра на отбраната,
министъра на вътрешните работи, министъра
на регионалното развитие и благоустройство-
то, министъра на правосъдието, Висшия съде-
бен съвет, Върховния касационен съд, Върхов-
ният административен съд, Националната след-
ствена служба.
II
В искането главният прокурор е изложил мне-
нието си по всеки един от посочените въпроси.
Според него чрез нормата на чл. 158, т. 3 от
Конституцията Великото Народно събрание е
изразило волята си, че установената конститу-
ционна система на държавата съставлява нейния
конституционен модел, който не може да се
променя от обикновено Народно събрание. От
това прави извода, че изразът “формата на дър-
жавно устройство и на държавно управление” не
се свежда само до териториално устройство,
унитарна или федеративна държава и монархия
или република. Той смята, че този израз има
много по-богато съдържание, което означава
“конституционния модел”, установената от Кон-
ституцията система на държавата, включващи
основните институции и връзката и взаимодейс-
твието между тях. Въз основа на тези съждения
главният прокурор поддържа, че промяна на
съществуващата конституционна система е на-
лице, когато се изменя конституционната уред-
ба на отношенията между различните държавни
органи, когато се променя редът за конституи-
рането им и когато се ограничават или разширя-
ват техните правомощия или се прекратява пред-
срочно определен им от Конституцията мандат.
В искането се казва, че разпоредбата на
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията предвижда
Конституционният съд да упражнява контрол
за конституционност и върху закон за измене-
ние или допълнение на Конституцията.
III
Съобразно дадената им от Конституционния
съд възможност от конституираните като заин-
тересовани страни становища са представили
само Министерският съвет, министърът на
правосъдието, министърът на външните рабо-
ти, министърът на вътрешните работи, минис-
търът на регионалното развитие и благоустройс-
твото и Върховният касационен съд.
Според Министерския съвет разбирането на
главния прокурор относно съдържанието на
“форма на държавно устройство и на държавно
управление” води до обозначаване цялостния
модел на държавата, установен от Конституци-
ята. Тълкуване в този смисъл, се казва в стано-
вището на Министерския съвет, би разширило
необосновано вложеното от конституционния
законодател съдържание на текста. С него се
обозначавало само унитарността на държавата
и това, че е парламентарна република. То се
допълвало от конституционните принципи на
държавността—народния суверенитет, правова-
та държава и разделението на властите. Смята
се, че е невъзможно да се даде универсален
отговор кога една промяна в институциите,
техните функции и статут е в компетентност на
обикновено Народно събрание.
Министерският съвет смята, че законите за
изменението и допълнението на Конституция-
та са различни от останалите закони и не под-
лежат на контрол от Конституционния съд.