Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  84
които имат право да регистрират МПС от 
посочените категории (чл. 143, ал. 1 ЗДвП) 
и да го ползват включително и за превоз за 
собствена сметка (чл. 12б ЗАвП). Наемното 
правоотношение е невъзможно, защото съглас­
но разпоредбата на чл. 143, ал. 1 ЗДвП „пътно 
превозно средство се регистрира на името на 
неговия собственик по поставения от произво­
дителя идентификационен номер на превозното 
средство“, а в разглежданата хипотеза превоз­
ното средство не може да бъде регистрирано 
на името на неговия ползвател. Възможност 
за физическо лице, собственик на МПС от 
категории M2, M3 и N3, да се разпореди със 
своето имущество е например чрез дарение 
или продажба. Разпоредбата на чл. 144 ЗДвП 
урежда реда за прехвърляне на собствеността 
на превозно средство с прекратена регис­
трация. Предвидено е, че собствеността на 
моторните превозни средства се прехвърля 
с писмен договор, като при прехвърляне на 
собствеността, включително когато регис­
трацията на съответното превозно средство 
е прекратена, подписите на страните трябва 
да бъдат нотариално заверени. 
Видно от изложеното разпоредбите на 
чл. 143, ал. 1, предл. второ ЗДвП и на § 63 
от ПЗРЗИДЗАвП стесняват обхвата на пра­
вото на собственост на физическите лица по 
отношение на указаните категории МПС. По 
смисъла на чл. 57, ал. 1 и 3 от Конституцията 
основните права на гражданите са неотменими, 
но конституционният законодател предвижда 
възможност за тяхното временно ограничаване 
със закон при извънредно положение, като 
брани единствено изрично посочените от него 
основни права, между които не е частната 
собственост. Също така, прогласената в чл. 17, 
ал. 1 и 3 от Основния закон неприкосновеност 
на частната собственост не прави правото 
на частна собственост абсолютно неограни­
чимо. Конституцията допуска при изрично 
определени в нея условия и принудителното 
отчуждаване на частната собственост (чл. 17, 
ал. 5 от Конституцията). Съгласно цитираните 
конституционни разпоредби на чл. 17, ал. 1 и 
3 задължение на държавата е да гарантира и 
защитава правото на собственост и да оси­
гурява и защитава неприкосновеността на 
частната собственост (Решение № 17/1999 г.; 
Решение № 5/2006 г.; Решение № 15/2010 г.; 
Решение № 4/2021 г. и др.). Това задължение 
обвързва законодателя да се въздържа от 
приемането на такива правни мерки, които 
влизат в противоречие с конституционното 
изискване за закрила на неприкосновеността 
на частната собственост (Решение № 4/2021 г. 
по к.д. № 1/2021 г.). Конституционният съд е 
последователен в своята практика, че „Пона­
чало ограничаването на едно основно право 
е допустимо, но само когато това се налага, 
за да бъдат охранени висши конституционни 
ценности.“ (Решение № 19/2017 г.; Решение 
№ 4/2021 г.). Възможността определено ос­
новно право да бъде ограничавано в името 
на друга конституционна ценност извежда на 
преден план въпроса за конституционните 
предели на намеса в защитеното от нея съ­
държание на същото. С цел да се определят 
границите на търпима намеса на държавата 
в пространството на основните права Кон­
ституционният съд в практиката си прилага 
принципа на пропорционалност (съразмер­
ност), изведен като елемент на принципа на 
правова държава, прогласен в чл. 4, ал. 1 
от Конституцията (Решение № 20/1998 г.; 
Решение № 1/2002 г.; Решение № 15/2010 г.; 
Решение № 2/2011 г.; Решение № 14/2014 г.;
Решение № 2/2015 г.; Решение № 7/2019 г. и 
др.). Съобразно принципа на пропорционалност 
ограничението следва да е съразмерно на пре­
следваната легитимна цел, а не да надхвърля 
необходимото за нейното постигане (Решение 
№ 12/1997 г.; Решение № 14/2014 г.; Решение 
№ 10/2020г.). Конституционният съд е последо­
вателен в позицията си, че всяко ограничение 
на основно право трябва да е наложително 
за защитата на определена категория общест­
вени интереси, да бъде най-подходящото и 
възможно най-мекото средство за постигане 
на конституционно оправданата цел (Решение 
№ 14/2014 г.).
С оспорените от омбудсмана разпоредби, 
предвид записаното в мотивите към проекта 
на ЗИДЗАвП, се преследва легитимна цел, а 
именно – да се ограничи нерегламентираният 
превоз в „сивия сектор“. Като предвижда ex 
lege отмяна на административното разреше­
ние превозното средство да участва в пътно­
то движение законодателят обаче е ограничил 
несъразмерно правото на собственост на физи­
ческите лица и по-конкретно – правомощието 
им да ползват и да се разпореждат свободно с 
МПС от съответната категория, регистрирано 
на тяхно име съгласно ЗДвП. Гарантирането и 
защитата на частната собственост от държавата 
наистина не е тъждествено на задължение да 
се осигури максимално печелившото за всеки 
конкретен собственик ползване на тази соб­
ственост. Конституционно недопустимо е обаче 
държавата да не защити обичайно очакваното 
от гражданите в ежедневния живот – да бъдат 
извлечени присъщите полезни свойства от 
притежаваната вещ. При приемането на ос­
порените разпоредби законодателят очевидно 
възприема като изходна позиция презумпцията, 
че всяко физическо лице, на името на което 
е регистрирано МПС от категории M2, М3 и 
N3, както и превозни средства със специално 
предназначение, с изключение на къмпинг-
автомобили, къмпинг-ремаркета, бронирани 
автомобили и превозни средства, достъпни за 
инвалидни колички, използва посочената соб­
ственост за реализиране на търговска дейност,