Държавен вестник, бр. 32, 2024 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
махнат всички изключения, които позволяват 
бракове за всеки под 18 години“; Резолюция 
R8_TA(2017)0379 на Европейския парламент от 
4.10.2017 г. относно прекратяване на сключ­
ване на брак в детска възраст и Резолюция 
R8_TA(2018)0292 на Европейския парламент от 
4.07.2018 г. относно следващи стъпки с оглед 
изготвяне на външна стратегия на ЕС срещу 
ранните и принудителните бракове.
В модерната демократична държава публич­
ната власт е длъжна не просто да се въздържа 
от посегателства върху основните права (на 
детето), но и да се грижи за тях чрез позитивни 
действия, вкл. като чрез ефективни правни 
мерки ги защитава срещу нарушаването им 
от негативни социални явления, каквито са 
„ранните/детските“ бракове. Това задължение 
на държавата е функция от същността на 
основните права като обективни ценности 
на установения конституционен правов ред.
Разпоредбата на § 1 ЗИДСК се основава на 
и в него е обективирана определена концепция 
за защита на правата на детето. Конституцията 
предвижда защитата като цел, но не установява 
в детайли способите за нейната реализация. 
Законодателят е натоварен да определи по 
нормативен път способите, върху които се 
проектира концепцията правата на детето да 
бъдат защитени, включително срещу „ранни/
детски“ бракове, и при изпълнение на тази 
задача разполага със свобода на преценка.
Конституционната юрисдикция в контекста 
на демократичното управление следва да 
държи сметка за границите на възложената 
є власт и внимателно да преценява дали 
следва да се произнася по въпроси, за които 
конституционният императив постановява, че 
те се решават от институции, разполагащи 
със свобода на преценка по целесъобразност 
(в този смисъл Определение № 2 от 2023 г. по 
к.д. № 1/2023 г.; Определение № 6 от 2023 г. 
по к.д. № 3/2023 г.).
Принципът на правна сигурност, на който 
се позовава вносителят на искането, не може 
да се идентифицира с абсолютно недопуска­
не на промяна в действащата законодателна 
рамка на условията за сключване на брак. 
Очакванията на правните субекти да не се 
променя законодателството в тази сфера на 
обществени отношения не са конституционно 
защитени, особено когато те се основават на 
продължаване на действието на определено 
правно положение, за което не може да се 
предпоставя, че ще бъде непременно съхранено 
от законодателя като обществено потребно и 
социално оправдано (Решение № 5 от 2017 г. 
по к.д. № 12/2016 г.).
Такъв е и настоящият случай. Щом като с 
цел защита на основни права на детето срещу 
нарушаването им от „ранни/детски“ бракове 
законодателят преценява, че следва да пред­
приеме мерки от нормативно естество, които 
да доведат до подходяща и ефективна защита, 
то изпълнението на тази задача включва и 
промяна на позитивноправната уредба на 
минималната възраст на встъпващите в брак. 
Оспорената законодателна промяна преследва 
именно тази цел, поради което преценката за 
нейната целесъобразност е изцяло на законо­
дателя, а не на Конституционния съд.
С настоящото искане съдебният състав 
очаква чрез контрола за конституционност 
на атакуваната (отменителна) норма да бъде 
на практика пряко решен въпрос, който 
Конституцията изрично е резервирала за 
законодателя (чл. 46, ал. 3) и решението на 
който е свързано с преценка по целесъоб­
разност – конкретен избор на политика в 
областта на брака и семейството. Този избор 
се обосновава с необходимостта от приори­
тетна защита на определени конституционни 
ценности и преценката за това е прерогатив 
на законодателното учреждение.
Изложените по-горе съображения, обос­
новаващи недопустимост на искането, са 
относими и спрямо релевираното от вноси­
теля процедурно нарушение на чл. 88, ал. 1 
от Основния закон. Според трайната прак­
тика на съда преценката дали направените 
между първо и второ гласуване предложения 
за промени противоречат на принципите и 
обхвата на законопроекта, приет на първо 
гласуване, принадлежи единствено на Народ­
ното събрание (Решение № 5 от 2009 г. по к.д. 
№ 6/2009 г., т. 4; Решение № 10 от 2012 г. по 
к.д. № 15/2011 г.), поради което също така не е 
задача на съда в настоящото производство да 
замества суверенната преценка на парламента.
Конституционният съд намира за уместно 
да напомни, че в Тълкувателно решение № 3 от 
2020 г. по к.д. № 5/2019 г., мотивирайки своето 
решение по т. 3 от диспозитива, е приел, че 
правният ефект на Тълкувателно решение № 22 
от 1995 г. по к.д. № 25/1995 г. в посочената му 
част е изчерпан, то е изгубило актуалност и 
е неприложимо, което налага изоставяне на 
разбирането за възстановителното действие 
при всички случаи на решенията на Конститу­
ционния съд. След задължителното тълкуване 
на чл. 151, ал. 2 от Конституцията, дадено с 
Решение № 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г., в 
т. 3 от него е посочено: „Решението на Кон­
ституционния съд, с което закон, изменящ 
или отменящ действащ закон, се обявява за 
противоконституционен, няма възстановител­
но действие“, дори и в хипотезата, при която 
за противоконституционен е обявен закон, 
отменящ действащ, без да дава нова правна 
уредба на същите обществени отношения, 
които са били предмет на регулиране от от­
менения закон. 
Конституционният съд по повод на кон­
кретното сезиране намира, че то не може да 
постигне заложеното в разпоредбата на чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията, а именно – осъщест­
вяване на ефективно сътрудничество между 
сезиращия съд и Конституционния съд с ог­
лед решаването на висящото пред районния