Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 5

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
способ или ред за провеждане на определено 
действие като част от административното 
производство. Още по-неприемливо е да се 
допусне, че установяването на един или друг 
начин на съобщаване е част от конституцион­
ната компетентност по чл. 84, т. 1 на Народ­
ното събрание да приема и изменя закони и 
че законодателят може да даде едно или друго 
конкретно разрешение по целесъобразност. 
Необосновано е да се смята, че атакуваната 
уредба на ЗДС и ЗОС не създава рестрикции, 
тъй като е постигнала необходимия баланс 
между правата на гражданите, от една страна, 
и обществения интерес, от друга. Поначало 
отчуждаването на частна собственост за нацио­
нални и големи инфраструктурни обекти засяга 
голям брой имоти и собственици и личното 
съобщаване на административните актове е от 
естество да затрудни и забави отчуждителното 
производство. Общественият интерес може и 
да обосновава съобщаването в тези случаи да 
се извършва чрез обнародване в „Държавен 
вестник“, но частният интерес на собствениците 
следва да бъде адекватно защитен от законо­
дателя, след като правото на собственост се 
гарантира и защитава от закона (чл. 17, ал. 1 
от Конституцията) и частната собственост е 
обявена в чл. 17, ал. 3 от Конституцията за 
неприкосновена.
С атакуваните разпоредби на двата закона 
очевидно се цели да се постигне бързина и 
ефективност при изграждането на различни 
инфраструктурни и други проекти с нацио­
нално или регионално значение. Бързината за 
осъществяване на подобни проекти може да 
бъде постигната чрез различни законодателни 
решения, но без при това да се засягат или огра­
ничават конституционните права на гражданите. 
Недопустимо е с аргументи за целесъобразност 
да се пренебрегват и нарушават основни на­
чала, заложени в Конституцията на Република 
България. С оспорените разпоредби е нарушен 
принципът на правовата държава, закрепен в 
чл. 4, ал. 1 и чл. 17, ал. 1 от Основния закон. 
С Решение № 10 от 2009 г. Конституционният 
съд приема, че принципът на правовата дър­
жава изисква от законодателя да бъде после­
дователен и предвидим. Приеманите от него 
закони е необходимо да гарантират правната 
сигурност, в това число като се зачитат при­
добитите съгласно закона права от страна на 
гражданите и юридическите лица и да не ги 
променят в полза на държавата и във вреда 
на гражданите и юридическите лица (Решение 
№ 7 от 2001 г. на Конституционния съд). При 
създаването на законите в правовата държава 
законодателят трябва да търси решения, които 
да задоволяват чл. 17, ал. 1 от Конституцията, 
както и справедливия интерес в рамките на 
конституционния модел, а не инцидентно или 
под влияние на случайни фактори „да въвежда 
рестрикции и да установява привилегии, нито 
да предоставя права, които не могат да бъдат 
упражнявани“ (Решение № 1 от 2005 г. на 
Конституционния съд). Няма пречка законо­
дателно обнародването в „Държавен вестник“ 
да бъде уредено като субсидиарен способ за 
уведомяване, когато лицето не може да бъде 
открито и по никакъв друг начин не може да 
бъде лично уведомено за административния 
акт за отчуждаване на неговата собственост. 
Подобна правна уредба съществува както в 
Административнопроцесуалния кодекс, така и 
в Гражданския процесуален кодекс.
Съгласно чл. 56 от Конституцията всеки 
гражданин има право на защита, когато са 
нарушени или застрашени негови права или 
законни интереси. С оспорените разпоредби 
на ЗДС и ЗОС поначало се дава възможност 
на гражданите да обжалват акта за отчужда­
ване на техен имот, но предвид липсата на 
задължение за лично уведомяване на собстве­
ниците законодателят формално изпълнява 
конституционното изискване, като на практика 
ограничава правото на защита. Тази уредба не 
съответства на целта и смисъла на чл. 56 от 
Конституцията. Конституционното право на 
защита предполага задължение за държавата 
чрез законотворчеството и изпълнението на 
законите да обезпечи ефективна възможност 
на гражданите да защитят нарушените или 
застрашените си права по съдебен ред.
Съгласно чл. 5, ал. 4 от Конституцията норми­
те на международните договори, ратифицирани 
по конституционен ред, обнародвани и влезли в 
сила за Република България, имат предимство 
пред тези норми на вътрешното законодател­
ство, които им противоречат. В този смисъл 
разпоредбите на чл. 38, ал. 1 и 2 ЗДС и чл. 27, 
ал. 1 ЗОС са в противоречие с чл. 6, § 1 от 
Европейската конвенция за защита на правата 
на човека и основните свободи (ЕКЗПЧОС). 
В решение De Geouffre de la Pradelle v. France 
(application No. 12964/87) Европейският съд по 
правата на човека посочва, че жалбоподателят 
трябва „да има ясна, практическа и ефективна 
възможност да обжалва административен акт, 
който директно въздейства върху и засяга пра­
вото му на собственост“. Съдът приема, че този 
административен акт следва да се съобщава лич­
но на адресата, от който момент последният да 
има възможност да го обжалва. Това разбиране 
на съда е потвърдено и в решение Serghides and 
Christoforou v. Cypus (application No. 44730/98). 
В противоречие с нормите на Конституцията 
и ЕКЗПЧОС разпоредбите на чл. 38, ал. 1 и 2 
ЗДС и чл. 27, ал. 1 ЗОС не позволяват на граж­
даните ефективно да защитават правото си на 
частна собственост. Те дават единствено право 
на обжалване на решенията на Министерския 
съвет и заповедите на областните управители 
и кметовете на общини в 14-дневен срок след