Държавен вестник, бр. 35, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  35	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
ране на гражданското общество, състоящо се 
от просветени граждани, които знаят своите 
права и задължения, утвърждават и развиват 
общочовешките ценности свобода, мир, хума-
низъм, равенство, справедливост и търпимост 
и имат устойчиво съзнание за националната 
идентичност в изпълнение на неотменимия 
за всеки в държавата дълг за опазване на 
националното и държавното единство.
Като висша национална ценност образо-
ванието намира конституционна защита във 
всяка българска конституция: Търновската 
конституция от 16 април 1879 г. (чл. 78), Кон-
ституцията от 1947 г. (чл. 79), Конституцията 
от 1971 г. (чл. 45) – при това с ясна тенден-
ция за разширяване на обхвата на защитата. 
Действащата Конституция от 1991 г. прогла-
сява всеобщо право на образование (чл. 53, 
ал. 1) и обогатява традицията в частност по 
отношение на висшето образование (чл. 53, 
ал. 3, 5 и 6). С промените от м. декември 
2023 г. в чл. 23 се добави ново първо изрече-
ние: „Науката, образованието и културата са 
национални ценности“. 
В Решение № 9 от 10.05.2018 г. по к.д. 
№ 5/2017 г. Конституционният съд е посочил 
основните параметри на конституционната 
уредба на образованието, като подчертава: 
„Правото на образование е […] основно не-
отменимо индивидуално право, принадле-
жащо към правата от позитивния статус на 
гражданите, чието упражняване е обвързано 
от задължението на държавата да създаде 
правни, институционални и финансови ус-
ловия за обучение“. Правото на образование 
обхваща всички степени на образование, вкл. 
висшето, и кореспондира с отговорността на 
държавата да гарантира живота, достойн-
ството и правата на личността и да създава 
условия за свободно развитие на човека и 
на гражданското общество (чл. 4, ал. 2 от 
Основния закон). Ефективното упражняване 
на правото на образование е обвързано с 
редица конституционно предвидени задъл-
жения на държавата: да създава условия за 
свободно развитие на науката, образованието 
и културата (чл. 23), да осигури академична 
автономия на всички висши училища (чл. 53, 
ал. 4), да предвиди със закон условия и ред 
за създаване на училища от граждани и ор-
ганизации и единни държавни изисквания за 
обучението във всички училища (чл. 53, ал. 5) 
и да насърчава образованието, като създава 
и финансира училища, подпомага способни 
ученици и студенти и създава условия за 
професионално обучение и преквалификация 
(чл. 53, ал. 6, изр. първо), както и да упраж-
нява контрол върху всички видове и степени 
училища (чл. 53, ал. 6, изр. второ). Тези задъл-
жения представляват конституционна основа 
на държавната образователна политика. 
Тази политика се отнася както за пуб-
личните, така и за частните образователни 
институции. И езиковото, и телеологичното 
тълкуване на чл. 53 от Конституцията по-
казват, че правото на образование обхваща 
всички форми и степени на образование, вкл. 
степените на висшето образование. Макар 
задълженията на държавата към висшето 
образование по обем да не са същите, както 
по отношение на задължителното образование 
(училищно, до 16-годишна възраст), държава-
та има съпоставими по смисъл и ценностна 
основа задължения към развитието и насър-
чаването на висшето образование. 
Основните обществени отношения, свърза-
ни с осигуряването на правото на образование 
след училищното, са предмет на уредба в 
Закона за висшето образование, който форму-
лира нормативно държавната образователна 
политика във висшето образование, нейните 
принципи и цели, както и реда и условията 
за създаване, акредитация и контрол над 
висшите училища, устройството, функциите, 
организацията, управлението и финансирането 
на висшите училища.
Конституционосъобразността на оспоре-
ната разпоредба следва да бъде преценена 
на основата на конституционния принцип на 
равенството (чл. 6) и съобразно чл. 53, ал. 6 
от Конституцията, който гласи: „Държавата 
насърчава образованието, като създава и 
финансира училища, подпомага способни 
ученици и студенти, създава условия за про-
фесионално обучение и преквалификация“.
Видно от стенографските дневници на VІІ 
Велико народно събрание, при приемането на 
чл. 53 са разглеждани много варианти, сред 
които безплатно висше образование и обособя-
ване на подкрепата за способните студенти и 
ученици в отделна алинея, като се стига дори 
до предложение те да бъдат квалифицирани 
като „национална ценност“. Разглеждана е и 
идея ал. 6 да се сведе единствено до текста 
„държавата насърчава образованието“ с ясен 
стремеж да бъдат заложени максимално широ-
ки рамки на държавната образователна поли-
тика. В нито един момент в обсъжданията на 
ал. 6 не се диференцират държавни и частни 
висши училища. Надделява концепцията, че 
трябва да бъде даден „граждански контур“, 
но от дискусията личи, че конституционният 
законодател не е целял да постави определени 
граници на държавното материално насър-
чаване или да го сведе само до студентите 
в държавните висши училища, и не може да 
бъде установена воля да се предвиди държав-
но насърчаване на способни студенти само в 
държавните висши училища. Вярно е, че към 
момента на обсъждането (през 1990 – 1991 г.) 
в България не е имало частни висши учили-
ща, но възможността за тяхното създаване е 
изрично предвидена в Конституцията (чл. 53,