Държавен вестник, бр. 18, 2015 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  18
Тези и други тенденции в световното и 
европейското развитие повлияха на България 
след 1990 г. и особено след приемането є за 
член на ЕС през 2007 г. Същевременно пред 
висшето образование в България са налице 
и специфични за страната проблеми.
Системата на висшето образование в Бълга­
рия обхваща 51 висши училища (37 държавни 
и 14 частни), в т. ч. 44 университета и специ­
ализирани висши училища и 7 самостоятелни 
колежа. Тази мрежа надвишава значително 
средните показатели на редица съпоставими 
като население и територия страни от Евро-
пейския съюз (фиг. 1).
Фиг. 1. Брой университети и брой на насе­
лението в страните – членки на ЕС
Държава
Брой на висшите 
училища
(източник: Между­
народната асоциа­
ция на университе­
тите (International 
Association of 
Universities – IAU, 
2014 г.)
Брой 
на на­
селението
(в хил.)
(източник: 
Евростат, 
2014 г.)
Австрия
53
8 507,786
Белгия
68
11 203,992
България
51
7 245,677
Великобритания
256
64 308,261
Германия
340
80 780,000
Гърция 
39
10 992,589
Дания
24
5 627,235
Естония
13
1 315,819
Ирландия
60
4 604,029
Испания
105
46 507,760
Италия
97
60 782,668
Кипър
18
858,000
Латвия
31
2 001,468 
Литва
17
2 943,472
Люксембург
2
549,680
Малта
2
425,384
Полша
414
38 495,659
Португалия
121
10 427,301
Румъния
82
19 942,642
Словакия
31
5 415,949
Словения
29
2 061,085
Унгария
56
9 879,000
Финландия
40
5 451,270
Франция
371
65 856,609
Холандия
63
16 829,289
Хърватия
18
4 246,700
Чехия
47
10 512,419
Швеция
40
9 644,864
Общо за ЕС – 28
2 482
507 416,607
Експанзията на висшите училища обаче не 
се е отразила благоприятно върху качеството 
и ефективността на образованието; системата 
бавно реагира на динамично променящите се 
изисквания към квалификацията, мотивацията 
и професионалната кариера на специалистите 
с висше образование. Със сравнително слаби 
темпове се развива, реконструира и модер­
низира образователната инфраструктура на 
ВУ – сграден фонд, специализирани кабине­
ти и лаборатории, центрове за практическо 
обучение и т.н.
Системата за ВО се характеризира със 
занижен контрол от страна на държавата 
върху количествения растеж на мрежата от 
висши училища за сметка на качеството на 
обучението и ефективността на инвестициите 
в сектора.
Всичко това спъва модернизацията на 
системата на висшето образование в Бълга­
рия и развитието на университетската наука 
в съответствие със световните критерии и 
европейските стандарти. Информацията по 
най-важните количествени показатели раз­
крива сериозни вътрешни диспропорции в 
системата, както и растящи несъответствия 
с достигнатата степен на развитие средно за 
ЕС и за водещите страни в Общността.
Първо, незадоволителен дял на завършили­
те ВО: общо 26,9 % от населението на възраст 
от 30 до 34 години.
Второ, нарастващи предпочитания сред 
младите хора за получаване на висше обра­
зование извън страната. Тази тенденция, по 
принцип положителна, не е плод на усили­
ята на държавата и не е подчинена на ясна 
стратегия за насърчаване на международната 
студентска мобилност в двете посоки: навън 
и вътре в страната. Като се прибави и рас­
тящата изходяща мобилност на българските 
студенти, става ясно, че процесът на изтичане 
на мозъци, на млади таланти, който прежи­
вя България през 90-те години на 20 век, се 
повтаря отново.
Трето, драстично разминаване между 
профила на подготвяните специалисти във 
висшите училища и реалното търсене на па­
зара на труда. Показателно е, че голяма част 
от завършващите студенти не се реализират 
по съответната специалност. В същото време 
се очертава остър и траен дефицит на кадри 
по инженерни и технически специалности. 
Липсват и измерители за качеството на завърш­
ващите и устойчива система за получаване 
на обективна обратна връзка от страна на 
работодателите за качеството на придобитите 
от студентите знания и умения по време на 
придобиването на висше образование.