Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 5

БРОЙ  91	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
режим на ползване на платен годишен отпуск. 
И двете искания се основават на разбирането, 
че не се ли предвиди конституционосъобразен 
правен режим на ползване на платен годишен 
отпуск, записаното право се лишава от основната 
правна гаранция за осигуряването му.
В някои становища (на Министерския съвет, 
министъра на труда и социалната политика 
и др.) се твърди, че е осигурено правото на 
отпуск, тъй като законодателството предвижда 
диференцирани размери на отпуск според спе­
цификата на изпълняваната работа. Въпросът за 
размерите на платения годишен отпуск е извън 
предмета на делото и Конституционният съд 
само маркира, че определянето на размера на 
платения годишен отпуск не е достатъчно за 
осигуряването му. Действително българското 
трудово законодателство предвижда основен, 
удължен и допълнителен платен годишен отпуск 
(чл. 155 и 156 КТ), а също и правни способи 
за установяване на по-големи размери от ми­
нималната законова норма.
С изменение на чл. 176, ал. 4 КТ – ДВ, 
бр. 100 от 1992 г., от 1 януари 1993 г. беше 
отменен тригодишният давностен срок, поради 
което с влизането в сила на изменението пла­
теният годишен отпуск можеше да се ползва 
за целия период от 1 януари 1993 г., а също 
и непогасеният по давност платен годишен 
отпуск преди тази дата. Член 176, ал. 4 КТ 
предвиждаше, че неизползваният размер на 
платения годишен отпуск може да се използва 
от работника или служителя до прекратяването 
на трудовото правоотношение с този работо­
дател. В същото време в Кодекса на труда се 
предвиждаха правни средства за своевременно 
ползване на платения годишен отпуск (чл. 172, 
чл. 176, ал. 3, чл. 173, ал. 4 КТ). Неточното 
прилагане на закона е причината за т.нар. 
„натрупване“ на платен годишен отпуск, а не 
липсата на адекватна правна уредба.
Параграф 3е от преходните разпоредби на 
КТ има за цел да уреди ползването на заварен 
неползван платен годишен отпуск, като дава 
време до 31 декември 2011 г. той да бъде полз­
ван. Правото на този платен годишен отпуск 
е възникнало при друг правен режим, т.е. § 3е 
от преходните разпоредби на КТ засяга при­
добити вече права. Това означава, че в редица 
конкретни случаи, когато е невъзможно да се 
ползва платен годишен отпуск от предходни 
календарни години, правото на ползване ще се 
отнеме – както правото на реално ползване на 
платен годишен отпуск докато трае правоотно­
шението, така и заместващото го обезщетение 
по чл. 224 КТ. Работникът или служителят ще 
бъде лишен от придобито право, благоприятните 
последици ще останат в друга правна сфера, 
облагоприятствайки друг правен субект.
С § 3е от преходните разпоредби на КТ се 
прави нова правна преценка на последиците от 
едно възникнало право при различна правна 
уредба. Нарушава се общ принцип – забраната 
за обратно действие на законите, което в случая 
води до отмяна на права (Решение № 8 по к.д. 
№ 4 от 1999 г.), особено когато за заварените 
случаи ще последват неблагоприятни последици. 
И в двете искания се твърди, че е налице 
противоречие на § 3е от преходните разпоредби 
на КТ с чл. 57, ал. 1 от Конституцията. В него е 
определено, че „основните права на гражданите 
са неотменими“. Параграф 3е от преходните 
разпоредби на КТ не отменя правото на отпуск, 
той накърнява правото на ползване на платен 
годишен отпуск, придобит при уредба, която не 
предвижда давност за погасяване на правото 
на ползване. Затова е налице ограничаване на 
правото на ползване на платен годишен отпуск, 
който не е ползван до 1 януари 2010 г. По този 
начин §3е от преходните разпоредби на КТ про­
тиворечи на чл. 48, ал. 5 от Конституцията във 
връзка с чл. 16 и чл. 48, ал. 1 от Конституцията, 
тъй като липсва един от елементите за осигу­
рено право на отпуск. В този смисъл титулярят 
на правото е ограничен във възможността да 
упражнява свое право, което противоречи и на 
чл. 57, ал. 1 от Конституцията.
Дори тогава, когато се приема, че материал­
ният граждански закон по изключение може да 
има обратна сила, това не следва да се приложи 
за основните конституционни права, каквото е 
правото на отпуск по чл. 48, ал. 5 от Консти­
туцията. Не е налице и причина, при която на 
основание чл. 57, ал. 3 от Конституцията може 
да бъде временно ограничено упражняването 
на отделни права на гражданите.
В становищата на Министерски съвет и на 
министъра на труда и социалната политика се 
твърди, че законът дава достатъчен срок за 
ползване на неползван от предходни години пла­
тен годишен отпуск е най-малко без значение. 
Достатъчно е, че е налице възможност, създа­
дена от правното регулиране, в някои случаи 
да се блокира правото на ползване на платен 
годишен отпуск, за да се стигне фактически 
до отмяна на основно конституционно право.
По отношение на противоконституционност 
на § 3е от преходните разпоредби на КТ, по­
ради противоречие с чл. 57, ал. 2, забраняващ 
злоупотребата с права, Конституционният съд 
счита, че наистина, както твърди президентът, 
работодателите и органът по назначаването са 
имали задължение да осигурят ползването на 
платен годишен отпуск най-късно през следваща­
та календарна година, а така също на основание 
чл. 173, ал. 4 КТ са имали правото да задължат 
работника/служителя да ползва отложен отпуск, 
но не са изпълнили задължението си и не са 
упражнили правото си. Конституционният съд 
е на мнение, че това е нарушаване на закона.