Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
разтоварването на съдилищата от малозначи­
телни случаи не може да натежи в сравнение 
с основното, всеобщо и универсално право на 
защита. В становището се посочва също така, 
че тълкуването на чл. 6, § 1 КЗПЧОС от страна 
на Европейския съд по правата на човека е в 
подкрепа на искането на омбудсмана.
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите, изложени в искането и в постъпи­
лите по делото писмени становища, за да се 
произнесе, взе предвид следното:
Както искането на омбудсмана, така и 
становищата, които са представили заинте­
ресуваните страни, в общ план и в детайли 
обсъждат разпоредбите на чл. 56 и чл. 120, 
ал. 1 и 2 от Конституцията и извеждат от тях 
аргументи в полза или против установяването 
на противоконституционност на чл. 189, ал. 13 
ЗДвП. Привеждат се и многобройни примери 
от практиката на Конституционния съд главно 
във връзка с разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията и съображенията, които той е 
изказал по тях. 
Съдебният контрол за законност върху акто­
вете и действията на администрацията, който 
установява чл. 120, ал. 1 от Конституцията, е 
присъща на правовата държава характеристика, 
от една страна, и конкретен израз на принципа 
за разделението на властите и подчинението на 
изпълнителната и съдебната власт на закона, 
от друга. При осъществяването на държав­
ната власт съдилищата упражняват контрол 
за законност върху актовете и действията на 
административните органи и по този начин 
гарантират върховенството на закона (чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията) и защитават правата 
и законните интереси на гражданите, юриди­
ческите лица и държавата (чл. 117, ал. 1 от 
Конституцията). Само в правовата държава 
съществува действащо административно право­
раздаване в качеството му на един от основните 
фактори, които гарантират баланса и контрола 
между властите в държавното управление и 
върховенството на закона. Съдебният контрол 
за законност като същностен на правовата дър­
жава и на принципа за разделение на властите 
елемент предпоставя като своя закономерна 
последица изискването достъпът до правораз­
даване винаги да бъде открит. Конституцията 
е възложила осъществяването на праворазда­
ване на съдилищата, като е определила, че те 
защитават правата и законните интереси на 
гражданите, юридическите лица и държавата 
(чл. 117, ал. 1). Следователно достъпът до съд 
едновременно като възможност и необходи­
мост е жизненоважно условие за нормалното 
функциониране на правовата държава и на 
разделението на властите. От гледна точка на 
съдържанието си изискването за достъп до съд 
засяга широк кръг въпроси, като специално в 
областта на административното правораздаване 
на преден план стои съдебното обжалване на 
актовете и действията на администрацията. 
В стремежа си да утвърди принципите на 
правовата държава и на разделението на вла­
стите Конституцията развива идеята за съдебния 
контрол за законност върху актовете и дейст­
вията на администрацията чрез установяването 
на обща клауза за обжалване от гражданите и 
юридическите лица на всички административни 
актове, които ги засягат. В своята практика 
Конституционният съд многократно е посочвал 
важното значение, което има разпоредбата на 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията, както и нейно­
то основополагащо значение като своеобразна 
гаранция за утвърждаването на принципа на 
правовата държава, разделението на властите 
и подчинението на изпълнителната и съдебната 
власт на закона (Решение № 13 от 1993 г. по 
к.д. № 13 от 1993 г.; Решение № 21 от 1995 г. 
по к.д. № 18 от 1995 г.; Решение № 18 от 1997 г. 
по к.д. № 12 от 1997 г.; Решение № 8 от 1999 г. 
по к.д. № 4 от 1999 г.; Решение № 3 от 2002 г. 
по к.д. № 11 от 2002 г.). Текстът на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията не говори специално за 
съдебно обжалване, но не би трябвало да има 
съмнение, че има предвид тъкмо него, докол­
кото той не може да не се свърже с ал. 1 на 
чл. 120 от Конституцията и систематическото 
си място в главата, посветена на съдебната 
власт. Следователно общата клауза, която този 
текст установява, има предвид тъкмо съдебното 
обжалване.
Именно предвид ролята и значението на 
общата клауза Конституционният съд винаги 
е тълкувал ограничително възможността да се 
изключи съдебното обжалване на администра­
тивните актове, която допуска чл. 120, ал. 2 
in fine от Конституцията (Решение № 8 от 
1999 г. по к.д. № 4 от 1999 г.; Решение № 3 от 
2002 г. по к.д. № 11 от 2002 г.). Изключенията 
от правилото според него могат да се оправ­
даят единствено с особено важни интереси 
на гражданите и обществото и да се отнасят 
само за отделни като вид административни 
актове, следователно малко на брой, при това 
задължително да не попадат в сферата на 
основните права или принципа на правовата 
държава (Решение № 7 от 1995 г. по к.д. № 9 
от 1995 г.; Решение № 18 от 1997 г. по к.д. 
№ 12 от 1997 г; Решение № 5 от 2006 г. по к.д. 
№ 1 от 2006 г.). Когато забраната за съдебно 
обжалване обхваща и административни актове, 
които засягат основни права, Конституционният 
съд вече е посочвал, че това би било допус­
тимо само когато защитаваната ценност има 
приоритет пред тях и извежда националната 
сигурност като фактор, който може да оправ­
дае ограничението на достъпа до съдебно 
обжалване по отношение на административни 
актове (Решение № 5 от 1997 г. по к.д. № 25 
от 1996 г.; Решение № 8 от 1999 г. по к.д. № 4