Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 11

БРОЙ  23	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
на чл. 250б, ал. 2 ЗЕС като недостатъчно кон­
кретизирана се оказва неточна и непрецизна, 
включително и в контекста на регламента­
цията на съдебния контрол, а следователно 
и противоконституционна с оглед границата 
на допустимото изключение по чл. 32, ал. 2, 
чл. 34, ал. 2 и принципа на правовата държава 
по чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Сравнителният анализ на разпоредбите 
на ЗЕС, предмет на оспорената уредба, и 
относимите норми на Закона за специални­
те разузнавателни средства (ЗСРС) води до 
извода, че доколкото между наблюдението 
и проследяването чрез техническо средство, 
представляващи оперативни способи, т.е. спе­
циални разузнавателни средства по смисъла 
на чл. 2, ал. 1 и 3 ЗСРС, дефинирани като 
същност и характеристики по чл. 5 и 7 от 
същия закон, и достъпът до данните, генери­
рани и запазени по реда на чл. 250а, ал. 1 и 
сл. ЗЕС, с оглед обсъдените по-горе специ­
фики на последните, може да се констатира 
сходство, е логично да се търси такова и в 
основанията и процедурите на предвидения 
в двата закона съдебен контрол. Това е така, 
защото и в двата случая се касае за твърде 
близки по своите характеристики форми на 
съществена намеса на определени държавни 
органи в личната сфера на гражданите. За 
разлика от текстовете на оспорената уредба 
на ЗЕС формулираното по чл. 14, ал. 1, т. 1 
ЗСРС мотивирано писмено искане задължи­
телно съдържа пълно и изчерпателно посоч­
ване на фактите и обстоятелствата, даващи 
основание да се предполага, че се подготвя, 
извършва или е извършено тежко умишлено 
престъпление. Нещо повече, чл. 14, ал. 1, 
т. 7 ЗСРС изисква и излагане на мотиви за 
невъзможността необходимите данни да бъдат 
събрани по друг начин или описание на из­
ключителните трудности, с които е свързано 
събирането им. От направеното сравнение се 
налага изводът, че оспорените разпоредби не 
покриват изискуемите в случая най-високи 
стандарти на защита и сигурност, което обо­
сновава необходимостта от приемането на 
нова и значително по-прецизна законодателна 
регламентация в ЗЕС. Тя следва да осигури 
действащ механизъм на ефективен съдебен 
контрол, каквато оценка предвиденият в 
действащия понастоящем закон очевидно не 
би могъл да получи. 
Твърде обща е формулировката на чл. 250в, 
ал. 4 ЗЕС, според която за нуждите на нака­
зателното производство данните по чл. 250а, 
ал. 1 се предоставят на съда и на органите 
на досъдебното производство при условията и 
по реда на Наказателнопроцесуалния кодекс 
(НПК). Законът не уточнява към кои кон­
кретни норми на НПК насочва препращането, 
но е ясно, че става дума за приложението на 
чл. 159 НПК. Сравнителноправният анализ 
на двете разпоредби предпоставя заключе­
нието, че чрез използваната законодателна 
техника с оспорената разпоредба изцяло се 
дерогира конституционното изискване за съ­
дебен контрол при искане за достъп до данни 
от телекомуникационен трафик. Такъв не е 
предвиден нито в препращащата норма на 
ЗЕС, нито в специалната норма на НПК. В 
случая няма никакво основание да се приеме, 
че въпреки тежката намеса в личната сфера 
на гражданите, каквато безусловно предста­
влява нарушаването на неприкосновеността 
на личния живот, свободата и тайната на 
кореспонденцията, съществува каквато и да 
било правна възможност за конституционна 
търпимост на обсъжданата дерогация, и то 
само защото искането се прави от орган на 
досъдебното производство.
Следва изрично да се изтъкне, че винаги, 
когато законът допуска като изключение мер­
ки, в резултат на които се засягат основни 
права на гражданите, съдебният контрол е 
задължителен по силата на изричните раз­
поредби на чл. 30 – 35 от Конституцията. 
Достатъчно е в тази връзка да се споменат 
уредените в НПК съдебни производства по 
вземане и контрол върху мерките за неот­
клонение задържане под стража и домашен 
арест в досъдебното производство (чл. 64 – 65 
НПК и чл. 62, ал. 2 във връзка с чл. 64 – 65 
НПК), съдебният контрол върху забраната за 
напускане пределите на Република България 
(чл. 68, ал. 3 – 4 НПК), предварителното 
съдебно разрешение или последващо одобре­
ние от съдия при освидетелстване (чл. 158, 
ал. 3 – 4 НПК), претърсване и изземване 
(чл. 161, ал. 1 – 2 НПК), обиск (чл. 164, ал. 1 
и 3 НПК), задържане и изземване на корес­
понденцията и електронната поща (чл. 165, 
ал. 2 и 5 НПК) и др. 
Ето защо Конституционният съд счита, 
че оспореното законодателно решение за 
елиминиране на съдебния контрол в хипо­
тезата на отправено искане за достъп до 
трафични данни от орган на досъдебното 
производство е в противоречие с установе­
ните от Конституцията, Хартата и КЗПЧОС 
стандарти. Доколкото предмет на контрола 
за конституционност по настоящото дело е 
само текстът на чл. 250в, ал. 4 ЗЕС, а не и 
този на чл. 159, ал. 1 НПК, Съдът ограничава 
произнасянето само до него, като приема, че 
същият е противоконституционен.
Отстраняването на констатирания порок 
на оспорената уредба по законодателен път 
е от особено съществено значение, защото 
се отнася до правното регулиране на съдеб­
ни процедури за контрол върху достъпа до