Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 177

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  177  
за законосъобразното му провеждане (т. 1), нито 
възможността му сам да извършва разследва­
не (т. 2), нито да привлича към отговорност 
лицата, които са извършили престъпления, и 
да поддържа обвинението по наказателни дела 
от общ характер (т. 3).
Същевременно достъпът до съдебен контрол 
на пострадалия или на неговите наследници 
и на ощетеното юридическо лице според Кон­
ституционния съд е средство за защита на 
нарушени или накърнени техни права (чл. 56 
от Основния закон) в резултат на дея­ние, което 
би могло да бъде престъпление (Решение № 1 
от 2012 г. по к.д. № 10/2011 г.; Решение № 6 от 
2008 г. по к.д. № 5/2008 г.; Решение № 14 от 
2014 г. по к.д. № 12/2014 г.; Решение № 11 от 
2016 г. по к.д. № 7/2016 г.). По този начин съ­
дебната власт изпълнява своята конституционна 
функция по чл. 117, ал. 1 от Конституцията. 
Когато съдът отменя постановление на 
прокурора за отказ да образува досъдебно 
производство, той решава един спор, който 
най-общо е сведен до въпроса дали наличните 
факти са с такъв обем и съдържание (количест­
вен и качествен критерий), че да осъществяват 
евентуално състава на някое от престъпленията 
в НК и да налагат образуването на досъдебно 
производство по реда на НПК. Следва да се 
отбележи, че според чл. 24 НПК основания­
та, които изключват образуване на досъдебно 
производство, са идентични на основанията, 
които обосновават прекратяването на досъдеб­
но производство, като върху прекратяването 
съществува съдебен контрол от повече от 20 
години. Необосновано би било да се твърди, 
че осъществявайки контрол върху отказа на 
прокурора да образува досъдебно производство, 
съдът не правораздава, а единствено преценява 
дали са налице достатъчно данни. При всички 
случаи при съдебния контрол съдът е сезиран 
или с твърдение за неправилно приложение 
на материалния закон, т.е. жалбоподателят 
твърди, че събраните данни биха били със­
тавомерни, или с твърдения за неправилно 
приложение на процесуалния закон – например 
едностранност на проверката и оценката на 
данните или неизвършване на всички възможни 
действия, неправилна преценка дали данните 
са „достатъчни“ за образуване на досъдебно 
производство и т.н. Следователно предмет на 
съдебния контрол е обосноваността и зако­
носъобразността на отказа на прокурора да 
образува досъдебно производство.
Съгласно чл. 213, ал. 6 НПК съдът има пра­
вомощие да отмени постановлението за отказ 
да се образува наказателно производство и да 
върне делото на прокурора със задължител­
ни указания относно прилагането на закона, 
без да се засяга вътрешното убеждение на 
прокурора. Според цялостната концепция на 
НПК изпълнението на задължителните ука­
зания на съда не представлява нарушение на 
конституционния принцип за функционална 
независимост на прокурорите (чл. 117, ал. 2 
от Основния закон), проведен и като принцип 
на наказателния процес по смисъла на чл. 14, 
ал. 1 НПК. При съдебния контрол върху от­
каза да се образува досъдебно производство 
задължителните указания относно прилага­
нето на закона – процесуален и материален, 
изключват възможността да се дават указания 
за определен конкретен резултат при реша­
ване на преписката. В този смисъл отмяната 
на постановлението за отказ от образуването 
на досъдебно производство е допустима само 
когато е възможно да се извърши каквото и 
да е действие, което да доведе до вероятност 
от друг правен резултат. Затова съдът не може 
да дава обвързващи указания, с които да пре­
допределя резултата от оценката на данните, 
както и изводите по същество и съдържанието 
на прокурорския акт. Прокурорът, на когото 
е върната преписката за продължаване на 
проверката или за правилното приложение 
на материалния закон, е овластен да разреши 
тези въпроси суверенно, т.е. самостоятелно по 
свое вътрешно убеждение, което следва да се 
основава съгласно чл. 14 НПК на обективно, 
всестранно и пълно изследване на всички 
обстоятелства по преписката и на закона. 
Съдът при осъществения контрол не замества 
прокурора, тъй като не образува вместо него 
досъдебно производство, нито дава указания 
за образуването му. 
Разбирани по този начин, правомощията 
на органите на наказателния процес в досъ­
дебното производство предпоставят изклю­
чително и само възможността да съществува 
контрол за обоснованост и законосъобразност 
върху акта на прокурора, но не и намеса в 
неговото вътрешно убеждение. В това отно­
шение прокурорът като магистрат се ползва 
с независимост, която му е гарантирана по 
конституция. Всички правомощия на органите 
на наказателния процес следват нормативна 
логика, която ги поставя в такава обуслове­
ност и взаимозависимост, която позволява да 
се постигне заявената в чл. 1 НПК цел – раз­
криване на престъпленията, разобличаване на 
виновните и правилно прилагане на закона, като 
същевременно се зачитат основните човешки 
права. Поради това, ако в НПК е предвидено, 
че орган на наказателния процес дава на друг 
орган на наказателния процес задължителни 
указания по приложение на правото, то не е 
налице намеса във вътрешното убеждение на 
последния, щом като указанията се основават 
на законоустановена компетентност.
Поради тези съображения Конституцион­
ният съд намира, че възможността за съдебен 
контрол върху постановлението за отказ от 
образуване на досъдебно производство на 
прокурора е в съответствие с Конституцията 
и приема, че чл. 213, ал. 4 – 6 НПК не проти­
воречат на чл. 4, ал. 1; чл. 119, ал. 1; чл. 121, 
ал. 1 и чл. 127, т. 3 от Основния закон.