Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 27

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
(ТЗ). Според омбудсмана разпоредбите от 
ЗАДС, с които са въведени ограниченията, 
са противоконституционни, тъй като про-
тиворечат на конституционните разпоредби 
на чл. 4, ал. 1 и 2 – принципа на правовата 
държава и на конституционните гаранции за 
защита правата на личността, задължението 
на държавата да създава условия за свободно 
развитие на човека и на гражданското об-
щество; чл. 6, ал. 2 – принципа на равенство 
на гражданите пред закона и недопускане на 
дискриминация; чл. 19, ал. 1, 2 и 3 – прин-
ципите на свободната стопанска инициатива 
и гарантиране за всички физически и юри-
дически лица на еднакви правни условия за 
упражняване на стопанска дейност, защита 
на потребителите, закрила на инвестициите 
и стопанската дейност на българските граж-
дани; на чл. 16, чл. 48, ал. 1, според които 
трудът се гарантира и защитава от закона и 
държавата се грижи за създаване на условия 
за осъществяване правото на труд. В подкрепа 
на твърдението за противоконституционност 
в искането на омбудсмана са изложени под-
робни съображения.
Конституционният съд, за да се произне-
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Омбудсманът не е орган, който е създаден 
и регламентиран на конституционно равни-
ще от учредителната власт при приемане на 
Конституцията. Той е включен в кръга на 
субектите, които имат право на инициатива 
за сезиране на Конституционния съд (КС), 
със Закона за изменение и допълнение на 
Конституцията на Република България (ДВ, 
бр. 27 от 2006 г.), когато е приета третата 
поправка. С направеното конституционно 
допълнение съгласно разпоредбите на чл. 91а 
и новата ал. 3 на чл. 150 от Конституцията 
институцията на омбудсмана е закрепена на 
конституционно ниво. В изпълнение на за-
дълженията си, възложени му от чл. 91а, ал. 2 
от Конституцията, законодателят е уредил 
правомощията на омбудсмана в Закона за 
омбудсмана (ЗО) (обн., ДВ, бр. 48 от 2003 г., 
в сила от 1.01.2004 г.; посл. изм., ДВ, бр. 15 
от 2013 г.).
В сравнение с останалите субекти, по-
сочени в чл. 150, ал. 1 от Конституцията, 
които разполагат с обща компетентност да 
инициират производство пред Конституци-
онния съд, правомощията на омбудсмана 
съгласно конституционната разпоредба на 
чл. 150, ал. 3 са ограничени до възможността 
да прави искане само по чл. 149, ал. 1, т. 2 
от Конституцията – за установяване про-
тивоконституционност на закон. Другите 
актове на Народното съб­рание (НС), както 
и актовете на президента, са изключени от 
предмета на оспорване от омбудсмана (в този 
смисъл и Определение № 1 от 9.02.2010 г. по 
конст. дело № 19 от 2009 г.). С разпоредбата 
на чл. 150, ал. 3 е въведено и допълнително 
ограничение, като предмет на проверката 
за конституционосъобразност може да бъде 
само този закон, който нарушава конститу-
ционни разпоредби, чийто предмет са уред-
бата и защитата на правата и свободите на 
гражданите. За всички останали случаи на 
възможна противоконституционност на закон 
или друг акт на НС, както и за необходимост 
от тълкуване на Конституцията или произ-
насяне за съответствие на сключените от 
Република България международни договори 
с Конституцията преди ратификацията им, 
или за съответствие на законите с общопри-
знатите норми на международното право и с 
международните договори, по които България 
е страна, омбудсманът съгласно чл. 91а, ал. 2 
ЗО като застъпник на правата и свободи-
те на гражданите разполага с възможност 
да уведомява органите по чл. 150, ал. 1 от 
Конституцията, които извършват преценка 
за наличие на основанията по чл. 149, ал. 1 
от Конституцията и вземат решение за се-
зиране на Конституционния съд – аргумент 
и от чл. 19, ал. 1, т. 7 във връзка с чл. 2 ЗО. 
При определяне съдържанието на правомо-
щията на омбудсмана по отношение обхвата на 
правата, за които може да сезира пряко КС по 
чл. 150, ал. 3 от Конституцията, следва да се 
има предвид и правната уредба на дейността 
на омбудсмана на законово ниво, доколкото 
самият конституционен законодател изрично 
препраща към законодателна уредба на матери-
ята, относно организацията и функциониране 
на институцията омбудсман, в чл. 91а, ал. 2 
от Конституцията. Съгласно чл. 2 ЗО омбуд-
сманът се застъпва с предвидените в закона 
средства, когато с действие или бездействие 
се засягат или нарушават правата и свободите 
на гражданите от държавните и общинските 
органи и техните администрации, както и от 
лицата, на които е възложено да предоставят 
публични услуги. Този обхват от дейността 
на омбудсмана не се отличава от присъщата 
за институцията дейност, която се наблюдава 
и в работата на омбудсманите в останалите 
държави – членки на Европейския съюз (ЕС). 
Аналогично е положението и с Европейския 
омбудсман, който съгласно чл. 228 от Дого-
вора за функционирането на Европейския 
съюз (ДФЕС) упражнява правомощията си в 
случаите на лоша администрация в действия-
та на институциите, органите, службите или 
агенциите на Съюза, довели до нарушаване 
на права и свободи на гражданите на ЕС. 
Следователно водещото направление в дей-
ността на омбудсмана е да предоставя защита 
срещу действия или бездействия на държав-
ната или общинската администрации, които