Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 49

БРОЙ  1	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  49  
2. Този Договор се прилага по отношение 
на молби за правна помощ, получени преди 
влизането му в сила, както и по отношение 
на молби за правна помощ, получени след 
влизането му в сила, но относно деяния, из-
вършени преди влизането в сила на Договора.
3. Този Договор се сключва за неопреде-
лен срок. Всяка договаряща страна може да 
го денонсира. Действието на този договор се 
прекратява след изтичане на шест месеца от 
датата на получаване по дипломатически път 
от една от Договарящите страни на писмено 
известие за денонсирането на договора.
Член 20
Решаване на спорове
Договарящите Страни решават всички 
разногласия, възникнали при тълкуването и 
изпълнението на този Договор, чрез консул-
тации между органите по чл. 15 от Договора 
или по дипломатически път.
Съставен в Рабат на 15 март 2005 г. в два 
еднакви екземпляра на български, арабски 
и френски език, като всички текстове имат 
еднаква сила. При разногласие при тълкува-
нето на този Договор е валиден текстът на 
френски език. 
За Република 	
За Кралство
България:	
Мароко:
Антон Станков,	
Мохамед Бенаиса,
министър на	
министър на	
правосъдието	
външните работи и
	
сътрудничеството
9442
ДОГОВОР 
за екстрадиция между Република България 
и Кралство Мароко
(Ратифициран със закон, приет от 40-то На-
родно събрание на 20 септември 2007 г. – ДВ, 
бр. 80 от 2007 г. В сила от 21 декември 2013 г.)
Република България и Кралство Мароко, 
наричани по-долу „Договарящи страни“, 
водени от желанието да засилят сътрудни-
чеството си в областта на екстрадицията, се 
споразумяха за следното:
Член 1
Задължение за екстрадиция
Всяка Договаряща страна се задължава да 
предава на другата Страна при отправяне на 
съответно искане, съгласно разпоредбите и 
условията, установени с този договор, лицата, 
които се намират на нейна територия и кои-
то се търсят от съдебните органи на другата 
Страна за целите на наказателното производ-
ство, което се провежда по отношение на тях, 
или за изпълнение на наказание лишаване от 
свобода по влязла в сила присъда.
Член 2
Деяния, даващи основание за екстрадиция
1. Екстрадицията се допуска за деяния, 
които са признати за престъпление съгласно 
законите на двете Договарящи страни и за 
които е предвидено наказание лишаване от 
свобода не по-малко от две години. В случаите, 
когато е направено искане за екстрадиция за 
изтърпяване на едно или повече наказания, 
срокът на наказанието, който остава да се 
изтърпи, включително когато е определено 
общо наказание, трябва да бъде не по-малък 
от шест месеца.
2. Ако искането за екстрадиция се отнася 
за няколко различни престъпления, някои от 
които не отговарят на условията по ал. 1 на 
този член относно размера на наказанието, 
екстрадицията се допуска за престъпление, 
което отговаря на посочените условия. Това 
се отнася и за престъпленията, отговарящи на 
другите условия, предвидени в този Договор.
3. Екстрадицията не може да бъде отказана 
на основание, че законодателството на замоле-
ната Страна не предвижда същите видове такси 
и данъци или пък правната регламентация в 
областта на таксите и данъците, митниците 
и обмяната на валута е различна от тази в 
молещата Страна. 
Член 3
Отказване на екстрадиция
1. Екстрадицията не се допуска в следните 
случаи:
а)	 срещу лицето, по отношение на което
е отправено искане за екстрадиция, 
има висящо наказателно производство 
за същото престъпление или то вече 
е осъдено от съдебните органи на за-
молената Страна или в трета страна, 
при условие че тази страна е сключила 
Договор за екстрадиция с една от до-
говарящите страни;
б)	съгласно законите на една от Догова-
рящите страни към датата на получаване 
на искането за екстрадиция наказател-
ното преследване или изпълнението на 
наказанието са погасени по давност;
в)	 по отношение на извършеното престъ-
пление, предмет на искането за екстра-
диция, в замолената Страна е обявена 
амнистия;
г)	 лицето, чието предаване се иска, е било, 
е или ще бъде съдено от извънреден съд 
в молещата Страна;
д)	престъплението, на основание на което 
е направено искане за екстрадиция, се 
счита от замолената Страна за свързано 
с политическо престъпление, за поли-
тическо или за военно престъпление. 
Не се счита за политическо престъпление:
 – 	посегателството срещу живота на дър-
жавен глава или член на неговото се-
мейство;