Държавен вестник, бр. 14, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
преходните и заключителните разпоредби 
на Закона за съдебната власт (ЗСВ). Те са 
несъвместими с § 23, ал. 2 от преходните и 
заключителните разпоредби към Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията на 
Република България (посл. изм. и доп., обн. 
в ДВ, бр. 106 от 22.12.2023 г.) и по същество-
то си пренебрегват както непосредственото 
действие на Основния закон (чл. 5, ал. 2 от 
Конституцията), така и неговото върховенство 
в системата от нормативни актове (чл. 5, 
ал. 1 от Конституцията).
Новият § 32 от ПЗР на ЗСВ предвиж-
да, че „настоящият Висш съдебен съвет 
продължава да упражнява правомощията 
си съгласно действащото законодателство 
[….] чрез пленум, съдийска и прокурорска 
колегия.“ Съгласно влезлите в сила измене-
ния и допълнения в Конституцията (обн. в 
ДВ, бр. 106 от 22.12.2023 г.) орган, наречен 
„пленум на Висшия съдебен съвет“, вече не 
съществува. В чл. 130б от Конституцията е 
предвидено Висшият съдебен съвет и Вис-
шият прокурорски съвет да поемат всички 
правомощия, осъществявани до декември 
2023 г. от Пленума на Висшия съдебен съ-
вет. Според § 23 от преходните и заключи-
телните разпоредби на Основния закон „[д]о  
избирането на Висш съдебен съвет и на Висш 
прокурорски съвет Съдийската колегия и 
Прокурорската колегия на досегашния Висш 
съдебен съвет изпълняват функциите на Висш 
съдебен съвет, съответно на Висш проку-
рорски съвет по тази Конституция“. Това 
означава, че всички правомощия на Висшия 
съдебен съвет до избирането на нов състав 
се осъществяват от Съдийската колегия на 
досегашния Висш съдебен съвет и че всички 
правомощия на Висшия прокурорски съвет 
до неговото избиране се осъществяват от 
Прокурорската колегия на досегашния Висш 
съдебен съвет. Единствените правомощия, 
които се изключват, са тези по чл. 130б, ал. 2, 
т. 2 и ал. 3, т. 2 от Конституцията, а именно 
изготвянето на предложение за назначаване и 
освобождаване на председателя на Върховния 
касационен съд, председателя на Върховния 
административен съд и главния прокурор.
Освен това измененията и допълненията 
на Конституцията от декември 2023 г. реду-
цират правомощията на главния прокурор и 
прокуратурата. Главният прокурор вече не 
упражнява надзор за законност и не осъ-
ществява методическо ръководство върху 
дейността на всички прокурори (чл. 126, 
ал. 2 от Конституцията). Правомощията му 
в насока ръководство на дейността на про-
куратурата са ограничени до представляване 
на прокуратурата (чл. 126, ал. 2, пр. 1 от 
Конституцията), ръководене на Върховната 
прокуратура (чл. 126, ал. 2, пр. 2 от Конститу-
цията) и утвърждаване на „общи методически 
правила за дейността в досъдебното произ-
водство на прокурорите, следователите и 
другите разследващи органи, които подлежат 
на обжалване пред Върховния администрати-
вен съд по ред, определен в закон“ (чл. 126, 
ал. 3 от Конституцията). Правомощията на 
прокуратурата извън наказателното произ-
водство също са съществено ограничени. Без 
да се съобразява с тези положения, новият 
§ 31 от ПЗР на ЗСВ (приет с § 10, т. 2 от 
ЗИД на НПК) предвижда до промяна на 
действащите закони главният прокурор и 
неговите заместници да упражняват същите 
тези отменени вече правомощия, включени 
в чл. 138 и чл. 139 от ЗСВ.
Последните изменения и допълнения 
на Конституцията са влезли в сила от 
26.12.2023 г. – три дни след обнародването 
на закона в Държавен вестник (чл. 5, ал. 5, 
изр. 2 от Конституцията). Конституцията 
има непосредствено действие и „не е необ-
ходимо да има опосредствуващ елемент или 
звено от правно-техническа гледна точка, 
за да се прояви това действие“. Именно  
„[н]епосредственото действие прави от Кон-
ституцията живо, приложимо право“ (Реше-
ние № 10 от 6.10.1994 г. по к.д. № 4/1994 г.), 
а Конституционният съд изрично отбелязва, 
че „непосредственото действие на конститу-
ционната норма [….] е основа на правовата 
държава“ (Решение № 12 от 20.07.1995 г. по 
к.д. № 15/1995 г.). В практиката на съда се 
поставя акцент и върху факта, че „[н]епо-
средственото действие на конституционните 
норми е основен белег, който характеризира 
Конституцията като върховен нормативен 
акт и който полага основите на системата 
на действуващото право в Република Бъл-
гария“ (Решение № 10 от 6.10.1994 г. по к.д. 
№ 4/1994 г.).
Възстановявайки отменените „пленум на 
ВСС“, както и правомощията на главния 
прокурор и на прокуратурата, оспорените 
разпоредби на § 10 от ЗИД на НПК поставят 
Закона за съдебната власт в преимуществено 
положение спрямо Основния закон. Това про-
тиворечи на чл. 5, ал. 1 от Конституцията, 
съгласно който „Конституцията е върховен 
закон и другите закони не могат да є проти-
воречат.“ В тази връзка Конституционният 
съд изтъква, че Конституцията „е основа 
на действащото право, което трябва да се 
изгражда като единна и непротиворечива 
система върху принципа на йерархията на 
нормативните актове“ (Решение № 13 от 
22.07.1993 г. по к.д. № 13/1993 г.).