Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
тите на решенията на КС, които по волята 
на конституционния законодател действат 
само занапред и не могат да пререшат пряко 
спорния случай. Затова и в чл. 22, ал. 4 от 
Закона за Конституционен съд изрично се 
подчертава, че това трябва да направи орга­
нът, издал противоконституционния акт. От 
особено значение е и фактът, че Законът за 
Конституционен съд и разпоредбата на чл. 22 
от него, както и Конституцията, са приети от 
законодателя в един и същи времеви период, 
от което логически следва извод за това, че 
вложените в тях идеи съставляват проекция на 
едно и също разбиране за ефекта на решенията 
на КС. Или в конкретния случай решението на 
Конституционния съд не може да се разглежда 
само като декларация, след като установява 
противоконституционност на акт на държавен 
орган, но прякото отстраняване на последиците 
е възложено на самия орган, т. е. става дума 
за правомощие на органа, което той трябва 
да упражни, съобразявайки се с решението на 
КС, а не е в компетенциите на съда.
Контролът за конституционност няма 
правосъден характер. При осъществяване на 
правосъдна дейност се проявява елементът 
„изпълнение на закона“, а това липсва при 
контрола за конституционност. Предназначе­
нието на контрола е да установи дали една 
законова норма е съгласувана с Конституцията. 
Решението на КС не притежава характерис­
тиките на съдебно решение в класическия 
му вид, нито има изпълнителна сила, то не 
може да бъде изпълнено по принудителен ред, 
нито може да замести свободната преценка 
на съответния орган във връзка с уреждане 
на произтичащите от или свързаните с про­
тивоконституционния акт правни последици 
с оглед тяхната валидност. 
Въпросите, които се поставят, са свързани 
и с обхвата и възможностите на Конститу­
ционния съд за тълкуване на посочения кон­
ституционен текст, което не би следвало да 
излиза извън общата рамка на Конституцията 
и да води до превръщане на този съд в пози­
тивен конституционен законодател. Подобно 
поведение би било в разрез с идеята за пред­
видимост в правния ред и в крайна сметка с 
принципа на правовата държава. Особено в 
хипотеза, даваща друго, радикално и обратно 
на изложеното в чл. 151, ал. 2, изр. трето 
от Конституцията правно разрешение – за 
действие ex tunc на решението, въз основа на 
разграничения според характера на акта, пред­
мет на проверка за противоконституционност, 
отсъстващи в тълкуваната разпоредба. Става 
въпрос за конституционна норма, предписваща 
в чл. 151, ал. 2, изр. трето общо правило за 
правно действие на решенията на КС занапред, 
прилагана до настоящия момент без колебание 
по отношение на всички юридически акто­
ве – закони, актове на парламента и актове 
на президента. Единственото изключение от 
този принцип е посочено в чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията.
В конституционния текст не могат да бъдат 
открити индиции за извод, че на Конституци­
онния съд са възложени функции, които му 
позволяват да проявява положителна нормо­
създаваща воля. Излагането на аргументи, 
почерпени от практиката на други европейски 
конституционни съдилища, са неприемливи, 
тъй като за разлика от съществуващата чужда 
конституционна уредба българската Консти­
туция в чл. 151, нито в друг текст не съдържа 
изрична обща компетентност на Конституци­
онния съд да преценява кой закон, респ. коя 
разпоредба или акт на Народното събрание или 
президента, обявени с решението му за про­
тивоконституционни, от кой момент не следва 
да се прилагат, т. е. губят правния си ефект. 
За българския Конституционен съд отсъства 
конституционно предвидена дискреция сам 
да преценява и определя ефекта на своите 
решения в резултат на установената проти­
воконституционност и оттук и на правното 
им действие. Българският модел на консти­
туционен контрол ограничава последиците 
на решенията на Конституционния съд в 
горепосочените рамки и не включва сред тях 
проявленията на положителна законодателна 
воля. Защото е необходимо най-напред самата 
Конституция изрично да предостави разглеж­
даната компетентност на Конституционния 
съд, а това не е сторено. Възможността за 
произнасяне от Конституционния съд по ис­
кания за абстрактно нормативно тълкуване на 
конституционни разпоредби, т. е. да определя 
смисъла и обема на установените с тях правни 
норми, го доближава в общи линии до ролята 
на позитивен конституционен законодател, но 
той няма конституционното основание (не е 
пригоден) да законодателства. 
Намираме, че отговор на поставения въпрос 
по настоящото дело не може да бъде даден 
по начин, различен от този в Тълкувателно 
решение № 22 от 1995 г., досежно темпорал­
ния ефект на решението на КС. Ако е налице 
обществена необходимост за въвеждане на 
друго, различно от изложеното в чл. 151, 
ал. 2 , изр. трето от Основния закон, това би 
могло да се постигне след обществен дебат и 
промени в Конституцията. 
Тежестта на актовете на Конституционния 
съд, както беше посочено по-горе, е въпрос 
по-скоро на авторитет, а не само на власт, 
без да се пренебрегва степента на обществе­
но и институционално съгласие. Ролята на 
Конституционния съд не е да променя или 
подобрява законодателството пряко, нито 
да измества законодателя, а да контролира 
за съответствие на законодателния процес 
с Конституцията. Затова, когато констатира 
нарушение на Конституцията, съдът блокира