Държавен вестник, бр. 17, 2016 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  17
Необнародването на заповедта като подза­
конов нормативен акт в „Държавен вестник“ 
законосъобразно е възприето от тричленния 
състав като съществен порок, водещ до нищож­
ност. Съгласно чл. 5, ал. 5 от Конституцията 
на Република България всички нормативни 
актове се публикуват и влизат в сила три дни 
след обнародването им, освен когато в тях е 
определен друг срок. Конституционното из­
искване е възпроизведено в разпоредбата на 
чл. 78, ал. 2 АПК, която предвижда всички 
подзаконови нормативни актове, освен тези 
на общинските съвети, да се обнародват в 
„Държавен вестник“. В същия смисъл е и раз­
поредбата на чл. 37, ал. 1 ЗНА. Обнародването 
на нормативния акт е условие за влизането му 
в сила и го прави част от действащото право. 
Правилен е изводът на тричленния състав, че 
с обнародването в „Държавен вестник“ норма­
тивният акт се довежда до знанието на всички 
и чрез него се определя началният момент, 
от който той произвежда действие. Затова в 
съдебната практика се приема, че при липса 
на обнародване подзаконовият нормативен 
акт не поражда правни последици. В тази 
връзка правният извод на тричленния състав 
за липсата на последния елемент от факти­
ческия състав на нормативния акт, водещ до 
опорочаването му до степен на нищожност, 
е обоснован и законосъобразен. 
Правилно е и заключението за издаване на 
заповедта в оспорената є част в нарушение на 
чл. 14, ал. 2 ЗНА. Разпоредбата предвижда, 
че обратна сила на нормативен акт, издаден 
въз основа на друг нормативен акт, може да 
се даде само ако такава сила има актът, въз 
основа на който той е издаден. Подзаконовият 
нормативен акт, част от който е оспореният 
текст („редът за изплащане на допълнителното 
възнаграждение за работа на официален праз­
ник по заповедта се прилага за труд, положен 
след 1.07.2014 г.“), е издаден на основание 
чл. 179, ал. 2 във връзка с ал. 1 ЗМВР. Тази 
разпоредба няма обратна сила, поради което 
оспореният текст, с който е дадена такава, е 
незаконосъобразен, но предвид констатирания 
по-тежък порок правилно заповедта в тази 
част е обявена за нищожна. Ирелевантно за 
крайния правен извод е направеното в каса­
ционната жалба възражение, че с оспорения 
текст се цели осигуряване на съответствие 
в начина на изчисляване на допълнително­
то възнаграждение за работа на официален 
празник между използвания в МВР програмен 
продукт и предвидения в предходната заповед 
алгоритъм за това при съобразяване с датата 
на влизане на ЗМВР в сила от 1.07.2014 г. 
Предвид изложеното обжалваното реше­
ние е валидно, допустимо и правилно. Не са 
налице твърдените касационни основания за 
неговата отмяна по чл. 209, т. 3 АПК, поради 
което следва да се остави в сила. 
При този изход на делото и с оглед сво­
евременно заявената претенция за присъж­
дане на разноски за настоящата инстанция 
от процесуалния представител на ответника 
касаторът дължи реално направените разноски 
в размер 400 лв., съставляващи адвокатско 
възнаграждение по договор за правна помощ 
и съдействие от 20.01.2016 г. Възражение за 
прекомерност на разноските от процесуалния 
представител на касационния жалбоподател 
не е направено. 
По изложените съображения и на основание 
чл. 221, ал. 2 АПК Върховният администра­
тивен съд, петчленен състав, 
Р Е Ш И : 
Оставя в сила Решение № 10515 от 12.10.2015 г., 
постановено по адм.д. № 8888/2015 г. по описа 
на Върховния административен съд. 
Осъжда Министерството на вътрешните 
работи да заплати на сдружение „Синдикат на 
служителите в Министерството на вътрешните 
работи“ направените разноски в размер 400 лв. 
Решението не подлежи на обжалване.
Председател: 
Георги Колев
1338