Държавен вестник, бр. 119, 2002 г., стр. 58

С Т Р .  58
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  119
възраст от наследодател, който не е бил пенси-
онер, се счита, че той със смъртта си отговаря
на изискването за навършена възраст по чл. 68
КЗОО. Така с тази норма е създадена една фик-
ция, по силата на която се приравнява по прав-
ни последици възрастта на наследодателя, кой-
то е починал и не е достигнал изискващата се
възраст, съгласно чл. 68 КЗОО за възникване
на право на лична пенсия за осигурителен стаж
и възраст, с тази, която се изисква нормативно
за реалното възникване на това право на този
вид пенсия. Очевидно е, че законодателят е
целял да се гарантира възможността за възник-
ване право на наследствена пенсия в лицето на
правоимащите, без да са налице всички конк-
ретни материалноправни предпоставки за въз-
никване на субективното материално право на
конкретния му носител, придобил вече качест-
вото наследодател. Нещо повече, предвидено е
възможността наследствената пенсия да се от-
пусне, т.е. да се упражни правото на пенсия по
отношение на новия му носител, но имащ ка-
чеството преживял съпруг и по-рано, а именно
5 години преди навършване от негова страна на
възрастта по чл. 68, когато той би могъл да
упражни личното си право на пенсия, както и
по-рано в случаите, когато той е неработоспо-
собен. За родителите, в качеството им на нас-
ледници, също е предвидена възможността да
реализират това право на наследствена пенсия
при навършена възраст по чл. 68 КЗОО.
Със сега обжалваната разпоредба на § 1 от
допълнителните разпоредби на Наредбата за
пенсиите е дадено нормативно, макар и подза-
коново определение на израза “възрастта по
смисъла на чл. 68 КЗОО”, като е въведено огра-
ничение и това е възрастта по чл. 68, ал. 1—3
КЗОО. Разпоредбата на ал. 4 не е посочена. Така
при функционалното тълкуване на разпоредба-
та на чл. 32, ал. 2 от Наредбата за пенсиите се
стига до извода, че при преценяване правото на
наследствена пенсия за осигурителен стаж и
възраст от наследодател, който не е бил пенси-
онер, се счита, че той със смъртта си отговаря
на изискването за навършена възраст по чл. 68,
ал. 1—3 КЗОО. От този кръг лица са изключени
тези, които не биха могли да реализират право
на пенсия за осигурителен стаж и възраст в пълен
размер, т.е. лицата, които могат да упражнят
право на такава пенсия само в т.нар. намален
размер, а именно тези мъже и жени, навърши-
ли 65-годишна възраст и положили трудов стаж
в размер на 15 години. На практика се получа-
ва, че когато наследодателят към датата на
смъртта си няма навършена 65-годишна въз-
раст, има 15 години осигурителен стаж, от кои-
то 12 години действителен, и не отговаря на
условията за отпускане на пенсия по чл. 68,
ал. 1—3 КЗОО, на наследниците му не може да
се отпусне наследствена пенсия за осигурите-
лен стаж и възраст от този вид именно поради
непосочване на ал. 4 в обжалваната разпоредба
на § 1 от ДР на Наредбата за пенсиите. Дейст-
вително, ако наследодателят е реализирал това
си право по чл. 68, ал. 4 КЗОО, т.е. на лична
пенсия за осигурителен стаж и възраст в “нама-
лен” размер, то за наследниците му обсъждано-
то ограничение не намира приложение, понеже
съгласно чл. 83, ал. 2 КЗОО починалият е при-
добил право на пенсия за осигурителен стаж и
възраст. За наследниците на тази категория лица
има и друга възможност, а именно да им се
отпусне наследствена пенсия в съответствие с
вида на личната пенсия за инвалидност, която
починалият би получил като инвалид със загу-
бена работоспособност повече от 90 на сто,
съгласно чл. 83, ал. 1 КЗОО. По този начин се
осъществява обезпечителната функция на оси-
гурителното плащане, каквото е това по отпус-
ната пенсия, независимо от нейния вид. Пос-
ледното обстоятелство не променя крайния
извод относно констатираното противоречие,
обуславящо незаконосъобразност на обжалва-
ната разпоредба. Това е така и с оглед законово
гарантираната възможност правоимащото лице
да упражни своето право по начин, който е най-
благоприятен за него, поради естеството му.
Установява се и второто противоречие с
разпоредбата на чл. 84 КЗОО, понеже пенсио-
нерът с качеството наследник не би могъл да
упражни правото си на добавка от такава пен-
сия към собствената си, тъй като този вид пен-
сия не може да бъде отпусната на наследодате-
ля му. Цитираната правна норма не прави раз-
лика във вида на пенсиите, от които следва да
се определи добавката. Прави се само уточне-
ние, че тази добавка не може да се получава с
наследствена пенсия от същия наследодател.
Следователно обсъжданото ограничение на § 1
от допълнителните разпоредби на Наредбата
за пенсиите влияе не само върху правото, но и
върху размера на добавката по тази разпоредба
от кодекса, понеже тя е определена в процент
от размера на пенсията на наследодателя.
Очевидно е, че това формално противоре-
чие между нормата на § 1 от допълнителните
разпоредби на Наредбата за пенсиите и тези на
чл. 82 и 84 от Кодекса за задължителното об-
ществено осигуряване е налице и същото реф-
лектира върху упражняването на конституци-
онното право, каквото е правото на пенсия,
независимо от нейния вид. В тази връзка следва
да се отбележи, че в самия Кодекс за задължи-
телното обществено осигуряване не е дадено
такова легално определение като това в обсъж-
даната разпоредба, поради което не се конста-
тира противоречие в неговите рамки. Такова се
установява в издадената в негово изпълнение
Наредба за пенсиите като нормативен акт от
по-ниска степен, макар обжалваната разпоред-
ба да е от категорията на допълнителните раз-
поредби, които съгласно чл. 32, ал. 2, т. 3 от
Указ № 883 за прилагане на Закона за норма-
тивните актове имат за цел да дадат обяснения