Държавен вестник, бр. 26, 2021 г., стр. 4

СТР.   4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
законодателят е смесил характера и същността 
на принудителните административни мерки 
със санкциите за административни нарушения. 
Чрез оспорените разпоредби законодателят 
ограничава упражняването на основни консти-
туционни права на гражданите, с което цели 
да принуди длъжниците да платят наложените 
им по ЗДвП глоби, като заобикаля установе-
ния законов ред за тяхното събиране. Всяко 
ограничаване на основни конституционни 
права на гражданите, което има за цел да 
компенсира неспособността на държавата да 
изпълнява задълженията си, е недопустимо в 
правовата държава (Решение № 6 от 2013 г. по 
к.д. № 5/2013 г.). Обстоятелството, че държа-
вата не може да изпълни задължението си по 
принудително събиране на наложените глоби, 
по никакъв начин не може да бъде основание 
за фактическо санкциониране на гражданите.
Поради това временното отнемане на сви-
детелството за управление на моторно превоз-
но средство на водач и временното спиране 
от движение на пътно превозно средство на 
собственик за неплатени глоби противоречат 
на функциите и целите на принудителните 
административни мерки и на практика се 
превръщат в санкция за несъществуващо ад-
министративно нарушение, което е в противо-
речие с принципа на правовата държава (чл. 4, 
ал. 1 и 2 от Конституцията). С предвидените 
в оспорените разпоредби мерки законодателят 
заобикаля закона и предвидения в него ред 
за принудително изпълнение на публичните 
вземания за глоби, като предвижда санкция 
за неизпълнение на едно парично задъл-
жение, чрез която на практика ограничава 
упражняването на правото на гражданите 
да се придвижват свободно по територията 
на страната (чл. 35, ал. 1, изр. първо, предл. 
второ от Конституцията), да напускат нейните 
предели (чл. 35, ал. 1, изр. първо, предл. трето 
от Конституцията), а в хипотезата на чл. 171, 
т. 2, буква „к“ ЗДвП – сериозно засяга упраж-
няването на правото на собственост (чл. 17, 
ал. 1 и 3 от Конституцията).
Правото на свободно движение се огра-
ничава до степен на пълното му отнемане, 
когато прилагането на принудителните адми-
нистративни мерки се извършва на гранич-
ните контролно-пропускателни пунктове на 
Република България. 
Правото на гражданите да се придвиж-
ват свободно по територията на страната 
и правото да напускат нейните предели са 
неотменими, без да са абсолютни (чл. 57, 
ал. 1 и 3 от Конституцията, Решение № 3 от 
2002 г. по к.д. № 11/2002 г., Решение № 10 от 
2018 г. по к.д. № 4/2017 г.). Те могат да бъ-
дат ограничавани, но само при спазване на 
условията по чл. 35, ал. 1, изр. второ от Кон-
ституцията – ограничението да е закрепено 
със закон и да е насочено към адекватна и 
пропорционална защита на конституционно 
признати ценности – националната сигурност, 
народното здраве и правата и свободите на 
други граждани.
Трайна е практиката на Конституционния 
съд по въпроса за възможността упражнява-
нето на основните права на гражданите да 
бъде ограничавано в случаите, когато е налице 
легитимна цел, основанието е закрепено със 
закон, в рамките на предвиденото в Консти-
туцията ограничение и е спазен принципът 
на пропорционалност (съразмерност) на пре-
следваната цел (Решение № 20 от 1998 г. по 
к.д. № 16/1998 г.; Решение № 15 от 2010 г. по 
к.д. № 9/2010 г.; Решение № 2 от 2011 г. по 
к.д. № 2/2011 г.; Решение № 7 от 2016 г. по 
к.д. № 8/2015 г.; Решение № 8 от 2016 г. по 
к.д. № 9/2015 г.; Решение № 3 от 2019 г. по 
к.д. № 16/2018 г.).
Ограниченията на правото на свободно 
придвижване по територията на страната и 
на напускане на нейните предели биха имали 
легитимна цел по смисъла на чл. 35, ал. 1, изр. 
второ от Конституцията, ако те са необходими 
за приоритетна защита на друг конституционно 
значим интерес, подлежащ на конституционна 
закрила, при условие че посочената в закона е 
действително преследваната от законодателя 
цел и ако в тези случаи ограничението на 
правата на гражданите е пропорционално на 
защитавания интерес, подлежащ на конститу-
ционна закрила. Той трябва да бъде свързан с 
националната сигурност, народното здраве и 
правата и свободите на останалите граждани. 
Такъв интерес в конкретния случай липсва. 
По силата на оспорените разпоредби огра-
ничението на основни права се осъществява 
по отношение на лица, чието поведение не 
засяга конституционно признатите в чл. 35, 
ал. 1, изр. второ от Основния закон ценности. 
Поради това мярката не съставлява подхо-
дящо и съразмерно средство за постигане на 
конституционно оправдана цел. 
С оглед гореизложеното разпоредбите на 
чл. 171, т. 1, буква „д“ и т. 2, буква „к“ ЗДвП 
противоречат на чл. 4, ал. 1 и чл. 35, ал. 1 от 
Конституцията.
На следващо място разпоредбата на чл. 171, 
т. 2, буква „к“ ЗДвП противоконституционно 
ограничава упражняването на правото на 
собственост в пълен обем.
Разпоредбите на чл. 17, ал. 1 и 3 от Консти-
туцията са систематично разположени в глава 
първа на Основния закон – „Основни начала“. 
Те са гаранция, че частната собственост е 
неприкосновена и се защитава от закона. Пра-
вото на частна собственост е основно право на 
гражданите. Това право съдържа три основни 
правомощия на собственика – да владее, да 
ползва и да се разпорежда със собствеността