Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 25

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
от неговите фази. Следователно и дължимото 
на прокурора уважение и съдействие несъм-
нено ще е идентично с това по отношение 
на съдията, а и на всеки друг магистрат. В 
този смисъл анализът на съдържанието и 
структурата на нормата обуславя извода, че 
постигането на един по-облекчен и синтезиран 
законодателен изказ е очевидно за сметка на 
цялостната прецизност на формулировката. 
Не считам обаче, че лексикалните недоста-
тъци правят разпоредбата неясна и поради 
това – неприложима. Следователно сами по 
себе си в случая те не биха могли да обусловят 
противоконституционност, ако не са налице 
други основания. 
Следващият въпрос, който намирам за 
съществен, е този за същностното съдържа-
ние на дължимото на адвоката уважение. 
Изцяло споделям съображенията в мотиви-
те, че уважението е етична категория. Като 
такава тя не би могла да бъде подложена на 
нормиране по законодателен път. Ето защо и 
не би могло да се изисква законът да съдържа 
легална дефиниция на дължимото на адвоката 
уважение „като на съдия“. Уважението може 
да има много и различни проявления както в 
процесуалната, така и в извънпроцесуалната 
дейност на магистрата, разследващия полицай 
или митническия инспектор, в зависимост от 
конкретиката на всеки отделен случай, поради 
което не може да се търси, още по-малко да 
се намери, онзи универсален измерител на 
оказаното (респ. неоказаното) уважение и 
въз основа на него да се прави извод налице 
ли е дисциплинарно нарушение. 
Поначало моралните принципи и норми, 
установени в обществото, не са предмет на 
правно регулиране. Обичайно нормативните 
актове не ги дефинират, а директно препращат 
към тях. Нито Конституцията, нито отделните 
закони дефинират „добрите нрави“, тъй като 
се отнася за типично понятие на морала и 
етиката, установени в обществото, но въздигат 
в правна норма тяхното спазване, санкцио-
нирайки в определени хипотези несъблюда-
ването им (вж. напр. чл. 40, ал. 2 и чл. 41 от 
Конституцията, чл. 9, ал. 1 и чл. 26, ал. 1 ЗЗД, 
чл. 3 ГПК, чл. 6, ал. 1 ДОПК, чл. 183, ал. 4 
ИК, чл. 70, ал. 1, т. 4 ТЗ, чл. 22а, ал. 1 ЗЗЛД, 
чл. 17, ал. 2 от Кодекса за поведение на слу-
жителите в държавната администрация и др.). 
Казаното се отнася и за понятието „високи 
професионални и нравствени качества“, уста-
новено в конституционните норми на чл. 147, 
ал. 3 и чл. 130, ал. 2, като предпоставка за 
заемане на определени длъжности – в случая 
съответно за съдиите в Конституционния съд 
и членовете на Висшия съдебен съвет. По 
отношение на последните, главния инспектор 
и инспекторите в Инспектората към Висшия 
съдебен съвет идентично е изискването, въве-
дено с чл. 17, ал. 1 и чл. 42, ал. 1 от Закона 
за съдебната власт (ЗСВ). В този смисъл са 
Решение № 11 от 1994 г. на Конституционния 
съд по к. д. № 16 от 1994 г. и Определение 
№ 1 от 1995 г. по к. д. № 12 от 1995 г.
Следва да се отбележи, че чл. 307, ал. 4, т. 4 
ЗСВ изрично урежда като отделно основание 
за търсене на дисциплинарна отговорност 
от магистратите извършването на действие 
или бездействие, което накърнява престижа 
на съдебната власт, и то е различно от това 
по чл. 307, ал. 4, т. 3 ЗСВ – за нарушаване 
Кодекса за етично поведение на българските 
магистрати. Законът отново не дефинира и не 
категоризира възможните прояви, несъвмес-
тими със статуса на магистрата, но третира 
като състав на дисциплинарно нарушение 
онези от тях, които обективират отклонение 
от общоприетите морални норми и поради 
това формират отрицателна оценка за профе-
сионалния морал на магистрата, компромен-
тират честта му в обществото, рефлектират 
и върху обществената оценка на интегритета 
на съдебната власт като цяло. 
В обобщение, не е прецедент в законо-
дателството, когато спазването на морални 
норми е въздигнато в служебно задължение, 
нарушаването на което се санкционира дис-
циплинарно. В този смисъл разпоредбата на 
чл. 29, ал. 1 ЗА е поредният пример за комен-
тирания подход на законодателния орган и 
следователно не е изключение. Друг е въпросът, 
че обичайно поведението, обосноваващо на-
личие на дисциплинарно нарушение по чл. 29, 
ал. 2 във връзка с ал. 1 ЗА, ще осъществява 
и признаците на състав по чл. 307, ал. 4, т. 3 
или по чл. 307, ал. 4, т. 4 ЗСВ.
Не считам също, че възможността адвокату-
рата институционално да защити свой колега, 
на когото не е оказано дължимото уважение и 
съдействие от представител на съдебната или 
изпълнителната власт от кръга по чл. 29 ЗА, 
е дефинитивно противоконституционна. Като 
направи собствена предварителна проверка на 
твърденията на адвоката, за да е в състояние 
да сезира компетентните да образуват дисци-
плинарно производство органи с достоверни 
данни, а не с голословни твърдения, адвокат-
ският съвет в действителност представлява 
своеобразен филтър срещу неоснователни и 
доказателствено неподкрепени сигнали, което, 
от една страна, облекчава дейността на дис-
циплинарните органи, а от друга – спестява 
притесненията и неудобствата, неминуеми 
за всеки магистрат, неоснователно оказал се 
обект на проверки в рамките на започнала сре-
щу него дисциплинарна процедура. Убедителна 
илюстрация в този смисъл е представената 
като приложение към становището по делото 
на Висшия адвокатски съвет статистическа 
справка по приложението на чл. 29, ал. 2 и 
сл. ЗА, според която от всички подадени 134 
сигнала са извършени предварителни про-
верки по реда на чл. 29 ЗА по 118, като едва