Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 7

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
ал. 2, т. 2 НК, и се прави извод за неравно 
третиране на посочените субекти в противо-
речие с принципа на равенство пред закона 
в чл. 6 от Конституцията. Посочва се, че 
употребеният за първи път в български на-
казателен закон термин „трети лица“ предвид 
личния характер на наказателната отговорност 
противоречи на основното положение, че 
наказателното правоотношение се поражда 
между държавата и дееца, поради което не е 
ясно спрямо кои страни в това правоотноше-
ние посочените лица в оспорената норма се 
явяват „трети“. Тази неопределеност създава 
реален и висок риск за субективна оценка от 
правоприлагащия орган при определянето на 
този вид субекти на престъплението.
В писменото становище на проф. д-р Румен 
Марков също така е направено заключение 
за противоконституционност на оспорените 
в искането разпоредби. В изложението той се 
спира на давността като институт на мате-
риалното наказателно право и направеният 
анализ е в основата на доводите за противо-
конституционност на оспорените разпоредби. 
Приема, че разпоредбата в чл. 79, ал. 2, т. 2 
НК има характер на утежняващ наказателно-
правното положение на дееца закон, защото 
придава обратно действие на съставите на 
престъпления от особената част на НК, към 
които препраща. По тази причина оспорена-
та разпоредба се счита да е в противоречие 
с чл. 15 МПГПП, с чл. 7, ал. 1 КЗПЧОС, а 
така също и с чл. 5, ал. 3 от Конституцията. 
С подобен довод се поддържа и противо-
конституционността на § 35 ПЗР ЗИДНК, 
който придава обратно действие на самата 
разпоредба на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК. Проф. 
Марков вижда неяснота при очертаването на 
кръга на субектите на посочените престъ-
пления, както и на категорията тежки прес-
тъпления, за които се изключва давността.
Несъответствието на § 35 ПЗР ЗИДНК с 
изискването за правна сигурност е аргумен-
тирано предвид последиците от двата вида 
наказателна давност – изтичането на всеки 
един от давностните срокове е правопораждащ 
факт, който ех lеgе води до възникването на 
ново правоотношение между същите страни, 
включващо определени права на дееца, които 
именно му отнема § 35 ПЗР ЗИДНК.
Приема се, че изтеклата давност, за разлика 
от неизтеклата, е съществуващ юридически 
факт и поради това е препятствие за „обрат­
ното действие“ на нормите от особената част 
на НК, посочени в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК.
Противоконституционността на § 36 
ЗИДНК се поддържа в становището с аргу-
менти, сходни на изложените от главния про-
курор, и се обръща внимание на съществуващ 
риск от хаос при прилагането на разпоредбата 
на § 36 ПЗР ЗИДНК и непреодолими проце-
суални трудности. 
Конституционният съд, като обсъди изло-
жените в искането доводи, представените по 
делото становища и релевантната правна уред-
ба, за да се произнесе, взе предвид следното:
Предмет на преценка за противоконсти-
туционност по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията са разпоредбите на т. 2 на 
чл. 79, ал. 2 от Наказателния кодекс, както 
и на § 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК (ДВ, бр. 74 от 
26.09.2015 г.). 
Разпоредбата на чл. 79, ал. 2 НК установява 
правилото, че „не се изключват по давност 
наказателното преследване и изпълнението 
на наказанието по отношение на:
1. престъпления против мира и човечест-
вото;
2. (нова) тежки престъпления по глава 
втора, раздел I, раздел II, раздел IV и раздел 
V; глава трета, раздел I, раздел II и раздел 
III; глава единадесета, раздел III от особената 
част на Наказателния кодекс, извършени в 
периода от 9 септември 1944 г. до 10 ноември 
1989 г. от членове на ръководни органи на 
Българската комунистическа партия, както и 
от трети лица, на които са възложени ръко-
водни длъжностни или партийни функции“.
Съответни на това изменение и допълнение 
на чл. 79, ал. 2 НК са и две преходни и за-
ключителни разпоредби – § 35 и § 36 ЗИДНК. 
Според § 35 ПЗР ЗИДНК чл. 79, ал. 2, т. 2 
НК се прилага и по отношение на престъ-
пленията, за които давностните срокове са 
изтекли. Разпоредбата на § 36 ПЗР ЗИДНК 
предвижда възобновяване на наказателните 
дела за престъпления по чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, 
които са прекратени поради изтекла давност.
Тълкуването на Конституцията е неотдели-
мо от процеса на упражняване правомощието 
по чл. 149, ал. 1, т. 2, но само и единствено 
в пределите на казуалното тълкуване. Воден 
от това разбиране, съдът намира за необхо-
димо да изрази позицията си по два въпроса, 
отправни за произнасянето по конкретния, 
отнесен до него, конституционноправен спор:
 – относно правната същност и приложното 
поле на института на давността в наказател-
ното право;
 – относно прилагането на международни 
договори в областта на наказателната репре-
сия, по които Република България е страна.
Относно правната същност и приложното 
поле на института на давността в наказател-
ното право:
Очевидно законодателят се е ръководил 
от разбирането, че престъпленията, посоче-
ни в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, разкриват някои 
белези, присъщи на престъпленията против 
човечеството, и поради това е изключил 
давността като основание за погасяване на 
наказателната отговорност за тези прес-
тъпления. Основание за такъв извод дава 
застъпената от вносителя теза по време на 
парламентарните дебати при приемането на 
първо и второ четене на проекта на оспорва-
ния тук закон, че престъпленията, към които 
препраща посочената по-горе норма, имат