Държавен вестник, бр. 58, 2018 г., стр. 3

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
агенции, Българска национална асоциация 
„Активни потребители“, Национално сдру-
жение българска академия на потребителите, 
Федерацията на потребителите в България и 
Независимия съюз на потребителите в Бъл-
гария да дадат писмени становища по делото.
В искането се развива тезата, че реше-
нието по чл. 36а, ал. 2 ЗЕ засяга пряко и 
непосредствено права и законни интереси на 
неопределен брой граждани – потребители 
на електрическа енергия, и следва да бъде 
причислено към категорията на общите ад-
министративни актове.
Постъпили са становища от ВАС, министъ-
ра на енергетиката, Комисията за енергийно 
и водно регулиране, Института за енергиен 
мениджмънт и Комисията за защита на по-
требителите. 
В становищата от министъра на енергети-
ката, Комисията за енергийно и водно регули-
ране и Института за енергиен мениджмънт се 
застъпва разбирането, че се касае действително 
за индивидуален административен акт. Под-
държа се, че с решението за определяне на 
пределни цени се засягат правата и интересите 
на индивидуално определими правни субек­
ти – лицензираните енергийни предприятия, 
докато неограниченият кръг от потребители 
не е лишен от правата да избира съконтра-
хентите си и да договаря условия. Отделя 
се специално внимание на това, че правото 
на защита на потребителите не е нарушено, 
ако – приемайки, че се касае за индивидуален 
административен акт – самите пределни цени 
не подлежат на оспорване от тях.
Комисията за защита на потребителите 
посочва в кои случаи може да предяви иск, 
но изтъква, че не може да се произнесе по 
искането на омбудсмана, тъй като то „излиза 
извън нейните правомощия“.
В становището на ВАС се поддържа, че 
искането за обявяване противоконституцион-
ността на разпоредбата на чл. 36а, ал. 2 ЗЕ 
в частта „което е индивидуален администра-
тивен акт“ е неоснователно.
В мотивите си и министърът на енерге-
тиката, и ВАС, и КЕВР са отделили особено 
място на въпроса, повдигнат в мотивите на 
вносителя, а именно: ограничаването (чрез 
дадената квалификация) на правото на за-
щита на крайните потребители, крайните 
снабдители и операторите на електропре-
носни и електроразпределителни, както и 
газопреносни и газоразпределителни мрежи 
(в съответните хипотези на чл. 30, ал. 1 ЗЕ), 
противоречи ли на чл. 56 и чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията. Министърът на енергетиката 
и ВАС поддържат, че съобразно Решение № 21 
на Конституционния съд от 26.10.1995 г. по 
к.д. № 18/1995 г. „в разпоредбата на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията не се съдържат кри-
терии, обуславящи изключване в зависимост 
от вида на административните актове“. Ин-
ститутът за енергиен мениджмънт изтъква, 
че „Потребителите заплащат …...... цени не на 
основание на съответното решение [на КЕВР], 
а на основание сключен договор.“
Независимо от развитите от омбудсмана 
съображения, които се заключават в противо-
речие с чл. 4 (видно от логиката на искането 
във връзка с), чл. 56 и чл. 120, ал. 2, Кон-
ституционният съд може да прегледа всички 
аспекти на конституционосъобразността на 
атакуваната законова разпоредба, но само до-
колкото попадат в границите на правомощията 
на омбудсмана, определени от чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията. Съгласно чл. 22, ал. 1, изр. 2 
от Закона за Конституционен съд (ЗКС) при 
контрола за конституционност на оспорена 
законова разпоредба Конституционният съд не 
е ограничен с основанията за несъответствие, 
посочени в допуснатото за разглеждане по 
същество искане. Когато обаче по отношение 
на определен вносител самата Конституция 
стеснява възможностите за надлежно сезира-
не на съда, служебната проверка не може да 
надхвърля тези рамки. Обратният подход би 
довел до разширяване на изрично стеснените 
от Основния закон правомощия на сезиращия 
субект, което неоправдано би го приравнило 
на субектите, които могат да сезират Кон-
ституционния съд, без да са ограничени в 
допустимите основания за това. 
В съдържателно отношение разпоредбата 
на чл. 36а, ал. 2 ЗЕ не може да се разглежда 
отделно от естеството на договора на елек-
троснабдителните предприятия с потребите-
лите, който представлява договор при общи 
условия. Този вид договори е уреден в чл. 16 
ЗЗД. Характерна тяхна специфика е различ-
ният начин, по който изразяват волята си 
съконтрахентите. Предложителят отправя 
към неограничен кръг от лица оферта, чиито 
елементи или част от тях не подлежат на об-
съждане, т.е. съконтрахентът или ги приема 
и сключва договора, или не и тогава няма 
сключен договор. Доколкото е допустимо 
според самите общи условия, могат да бъдат 
уговаряни специални клаузи. В тази насока е 
и уредбата на чл. 147а и следващите от Закона 
за защита на потребителите. Ако последното 
бъде извършено, това би променило характера 
на договора и би го извело извън обсега на 
чл. 16 ЗЗД.
Решението на КЕВР създава пределна цена, 
т.е. ограничение за предложителя да договоря с 
потребителя по-висока цена. Това ограничение 
възниква, преди да бъде направена офертата 
до потребителя. С оглед на това не би могло 
да се поддържа, че обсъжданото решение 
на КЕВР – административен акт, който тя е 
надлежно овластена да издаде – би могло да 
засегне правата на неограничен кръг лица. 
Следва да се приеме, че правата и интере-
сите, които то би могло да засегне пряко, са 
единствено тези на индивидуално определе-
ните лицензирани енергийни предприятия, 
които искат утвърждаване на нови цени или 
изменения на действащи.