Държавен вестник, бр. 50, 2024 г., стр. 111

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  111  
условието за извършване на граничен здравен 
контрол, поставено от закона. С други думи, 
законът предвижда извършването на такъв 
контрол само при опасност от разпростране­
нието на особено опасни заразни болести, а 
Наредбата предвижда възможност министърът 
на здравеопазването да разпореди въвеждането 
на допълнителни здравни мерки при опасност 
от възникване и разпространение на болести, 
които представляват опасност за общественото 
здраве. Т.е. Наредбата, при съобразяване не 
само на чл. 3, ал. 1, но и на разпоредбите на 
чл. 1, ал. 4 и § 1, т. 14 от ДР, не изисква нито 
тези болести да са заразни, нито да са особено 
опасни, каквото изискване поставя законът.
Ето защо правилен и обоснован е изводът 
на първоинстанционния съд, че с използваната 
в Наредбата неясна формулировка, която не 
съответства на условието, поставено от норма 
от по-висок ранг, а именно чл. 57, ал. 1 от 
ЗЗ, необосновано се предоставя на министъра 
на здравеопазването широка и неопределена 
компетентност да въвежда допълнителни 
здравни мерки при наличие на опасност от 
възникване и разпространение на болести, 
които са извън тези, предвидени в цитираната 
разпоредба на закона.
Напълно съответни на закона са и изводите 
на първоинстанционния съд за материалната 
незаконосъобразност на чл. 5, т. 7 от Наредбата 
в частта є „...или разпореждат прилагането на 
други здравни мерки“. Член 5 от Наредбата 
определя здравните мерки, които прилагат 
органите на граничния здравен контрол 
при осъществяване на тази дейност. Член 4 
предвижда, че граничен здравен контрол се 
извършва от регионалните здравни инспек­
ции на граничните контролно-пропускателни 
пунктове (ГКПП), където се установяват 
постоянни или временни звена за граничен 
здравен контрол.
С приетите със Закона за изменение и до­
пълнение на Закона за здравето (ДВ, бр. 32 
от 2022 г., в сила от 26.04.2022 г.) нови али­
неи – 3а и 3б на чл. 63 от ЗЗ, е предвидено, че 
действията и видовете мерки за ограничаване 
разпространението на заразна болест по чл. 61, 
ал. 1, включително и конкретни показатели, 
критерии и срокове за въвеждане на временни 
противоепидемични мерки по чл. 63, ал. 4 
и 10 от ЗЗ и за отмяната им в съответствие 
със спецификата на разпространение на съ­
ответната заразна болест по чл. 61, ал. 1 от 
ЗЗ задължително се определят в Национален 
план за готовност и действие при епидемия 
или пандемия, приет от Министерския съвет 
по предложение на министъра на здравео­
пазването. Съобразно чл. 63, ал. 4 и 10 от 
ЗЗ временните противоепидемични мерки 
се въвеждат със заповед на министъра на 
здравеопазването по предложение на главния 
държавен здравен инспектор за територията на 
страната или за отделна област в съответст­
вие с мерките, определени в националния 
план по ал. 3а.
В разпоредбата на чл. 63а от ЗЗ (нов – ДВ, 
бр. 44 от 2020 г., в сила от 14.05.2020 г.) е пред­
видено, че въвеждането на противоепидемич­
ни мерки при епидемично разпространение 
на заразни болести, които са извън обхвата 
на изрично посочените в чл. 61, ал. 1 от ЗЗ, 
също се извършва по заповед на министъра.
Редакцията на оспорената част на чл. 5, 
т. 7 от Наредбата не съответства на описаната 
законова уредба и дава възможност на орга­
ните на граничния контрол да разпореждат 
здравни мерки, които не са установени по 
предвидения в ЗЗ ред.
Касационната инстанция споделя и из­
водите относно материалната незаконосъо­
бразност и на останалите две разпоредби. В 
Наредбата е предвидена възможност да се 
откаже влизането на територията на Репуб­
лика България на „...болни и на лица, за 
които има съмнение, че са болни“ (чл. 5, 
т. 10) и на „...пътник, отказал медицински 
преглед, имунизация или друга здравна мяр­
ка, както и предоставяне на информация или 
документи по чл. 30, ал. 1“ (чл. 32). Нормата 
на чл. 5, т. 10 в оспорената є част, както и 
нормата на чл. 32 от Наредбата противоречат 
на действащата разпоредба на чл. 63 от ЗЗ. 
Противоречието на цитираната правна норма 
от по-висок ранг се изразява в две насоки. На 
първо място, чл. 63 от ЗЗ допуска налагането 
на такава мярка в две хипотези: при извън­
редна епидемична обстановка, обявена при 
непосредствена опасност за живота и здравето 
на гражданите от епидемично разпростране­
ние на заразна болест по чл. 61, ал. 1 от ЗЗ, с 
цел защита и опазване живота и здравето на 
гражданите (ал. 4 във връзка с ал. 1) и с цел 
преодоляване на последиците след отмяната 
на обявена извънредна епидемична обстановка 
и/или предотвратяване на последващо епи­
демично разпространение на заразна болест 
по чл. 61, ал. 1 от ЗЗ, както и за контрол на 
епидемичния риск (ал. 10 от чл. 63). На второ 
място, чл. 63, ал. 5 от ЗЗ установява, че тази 
мярка може да бъде наложена единствено на 
граждани на други държави, с изключение на 
гражданите с постоянно, дългосрочно или 
продължително пребиваване на територията 
на Република България, както и членовете 
на техните семейства.
При правната уредба, дадена от ЗЗ, следва 
да се направи извод, че мярката „влизане на 
територията на Република България“ може 
да бъде наложена само в случай на обявена 
извънредна епидемична обстановка или при 
условията на чл. 63, ал. 10 от ЗЗ и то само 
по отношение на чужди граждани, които 
не пребивават постоянно, дългосрочно или 
продължително на територията на страната,