Държавен вестник, бр. 30, 2013 г., стр. 58

СТР.  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  30
Изрично в решението е отбелязано, че всички 
форми на парламентарен контрол, в т.ч. съз­
даването на временни парламентарни комисии 
по отношение дейността на президента, биха 
били недопустими от гледна точка на Консти­
туцията и че Народното събрание би могло да 
избира временни парламентарни комисии в 
обсега на своите правомощия, и по-специално 
да се занимава с действията на изпълнителната 
власт, на министър-председателя и министрите, 
които са станали инициатори на съответните 
производства, които завършват с издаването на 
укази на президента, приподписали са указите 
и по този начин са ги валидирали или пък 
е трябвало да уредят правните последици от 
тяхното издаване. 
Първият довод в искането, на който съдът 
трябва да даде отговор, е свързан с твърдени­
ето за идентичност на оспореното решение с 
обявеното за противоконституционно Решение 
от 15.02.2012 г. Неразривно с него е свързан и 
вторият довод в искането за несъобразяване 
на Народното събрание с Решение № 6 от 
11.04.2012 г. по к. д. № 3/2012 г. на Консти­
туционния съд, който въпрос е предмет и на 
проведените дебати при приемане на оспоре­
ното решение в заседанието на парламента от 
16.05.2012 г., видно от стенографските дневници.
Решенията на Конституционния съд са задъл­
жителни и като неразделна част от правовия ред 
осигуряват върховенството на Конституцията. 
Съгласно чл. 14, ал. 6 от Закона за Конституци­
онен съд (ЗКС) те са задължителни за всички 
държавни органи, юридически лица и гражда­
ни. От обвързващото действие на решенията 
на съда следва, че всички правни субекти са 
задължени да ги съобразяват. Решенията са 
задължителни и за Народното събрание като 
висш държавен орган. В правовата държава 
неизпълнението на решенията на Конститу­
ционния съд, неточното им изпълнение или 
заобикаляне е нарушение на Конституцията. 
Конституционният съд намира за необходимо 
да припомни, че той е създаден, за да охраня­
ва върховенството на Конституцията, поради 
което и парламентът е задължен да изпълнява 
решенията му. Обратното би означавало да се 
обезсмисли контролът на Конституционния съд 
и да се наруши принципът за разделение на 
властите, залегнал в чл. 8 от Конституцията. 
Съдът е длъжен да отбележи, че под задължи­
телност на решенията му не е достатъчно да 
се разбира само неприлагане на обявените за 
противоконституционни закони и други акто­
ве на парламента. Принципът на правовата 
държава изисква съобразяване с решенията на 
Конституционния съд като част от действащото 
право и точното им изпълнение. Дадените от 
съда тълкувания и правни оценки трябва да се 
съобразяват в тяхната цялост, да не се извеждат 
от контекста и да не им се придава смисъл, 
какъвто решението не съдържа.
Безспорно Решение № 6 от 11.04.2012 г. 
по к. д. № 3/2012 г. на Конституционния съд 
е изпълнено с преустановяване на дейността 
на обявената за противоконституционна ко­
мисия, създадена с Решението на парламента 
от 15.02.2012 г. Непосредствено след постано­
вяване на решението от съда и обнародването 
му на 20.04.2012 г. в „Държавен вестник“ на 
24.04.2012 г. в Народното събрание е внесено 
искане за създаване на нова Временна парла­
ментарна комисия за проучване на фактите 
и обстоятелствата, свързани с действия и 
инициативи на длъжностни лица от органи на 
изпълнителната власт, както и на граждани, 
при и по повод помилване, опрощаване на 
несъбираеми държавни вземания, и даване и 
възстановяване на българско гражданство и 
освобождаване и лишаване от него през пери­
ода 2002 г. – януари 2012 г. 
При сравнителния анализ на наименова­
нията и съдържанието на текстовете на двете 
решения на Народното събрание съдът е на 
мнение, че независимо от впечатлението за 
значителното смислово съвпадение между 
решенията няма идентичност. Съпоставянето 
на наименованията на двете комисии сочи на 
очевидното значително приповтаряне, като 
основните разлики се свеждат до следното: 1. 
В оспореното решение след думите „фактите 
и обстоятелствата“ са добавени думите „свър­
зани с действия и инициативи на длъжностни 
лица от органи на изпълнителната власт“. 2. В 
оспореното решение е отпаднало като цел на 
комисията проучването на нормативните осно­
вания, свързани с помилването, опрощаването 
на несъбираеми държавни вземания и даване 
и освобождаване от българско гражданство. 3. 
Периодът на проверка в оспореното решение 
е януари 2002 – януари 2012 г., докато в обя­
веното за противоконституционно решение е 
фиксирана дата 22 януари 2002 г. – 22 януари 
2012 г. Твърдяното от вносителите на иска­
нето правоприемство между двете временни 
парламентарни комисии се извежда и от т. 3 
от оспореното решение, по силата на която 
архивът на обявената за противоконституцион­
на комисия се предоставя на новосъздадената 
комисия, което внушава извода за своеобразно 
продължаване на дейността на обявената за 
противоконституционна комисия. Твърденията 
за сходство между комисиите се подсилват и 
от факта, че шест от общо осемте народни 
представители – членове на обявената за про­
тивоконституционна комисия, са избрани за 
членове и на новата дванадесетчленна комисия. 
На последно място в т. 2 от оспореното решение 
се възлага на комисията да проучи действията 
на лица от изпълнителната власт, инициирали 
производства, завършили с издаване на укази 
от президента, а не да проучи всички действия, 
включително тези, по които е отказано изда­
ването на укази, с което отново се акцентира 
върху указите на президента, а не само върху 
действията на изпълнителната власт.