Държавен вестник, бр. 50, 2013 г., стр. 7

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
поредба за противоконституционна се създава 
според нас впечатлението, че пътят за защита 
на гражданите срещу административните 
актове на комисията е преграден поради 
противоречието є с Конституцията. До този 
извод може да се достигне и поради факта, 
че законът не урежда правомощията на коми­
сията, която определя само като „независим 
специализиран постояннодействащ държавен 
орган“, както и не дефинира точно вида на 
решенията, които тя приема. Решението на 
Конституционния съд също не допринася за 
изясняването на тези два основни въпроса, като 
според нас определя като административни 
актове решения на комисията, които не са 
такива. Решенията на комисията, които при­
тежават белезите на административни актове, 
следва да подлежат на обжалване на основа­
ние непълната обща клауза за обжалване по 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията, а повтарянето 
на принципа в оспорената разпоредба не я 
прави противоконституционна. Още повече, 
по наше мнение смисълът на разпоредбата 
не е в повторението на Основния закон, а се 
съдържа във второто изречение, което въвежда 
предварително изпълнение на обжалваните 
пред съда решения на комисията. 
Редът за оспорване по Административно­
процесуалния кодекс (АПК) определя преди 
всичко останало предмета му – индивидуални, 
общи и подзаконови нормативни администра­
тивни актове. Общото за тях е, че всички са 
волеизявления на административен или на 
друг овластен със закон за това орган или 
организация, с които се създават права или 
задължения, или непосредствено се засягат 
права, свободи или законни интереси на 
граждани. От друга страна, съгласно чл. 21, 
ал. 5 АПК не са индивидуални администра­
тивните актове, които са част от производ­
ствата по издаване на индивидуални, общи 
и нормативни актове, и те не подлежат на 
самостоятелно обжалване (чл. 64 АПК). 
Този предмет определя и кои от решенията 
на комисията по чл. 11, ал. 1 ЗОПДНПИ ще 
подлежат на контрол от административните 
съдилища. Според нас няма да подлежат на 
такъв контрол исканията на комисията до 
гражданските съдилища за налагане на обез­
печителни мерки и исковете за отнемане в 
полза на държавата на незаконно придобито 
имущество. Те не са административни акто­
ве, защото не се регулират с властнически 
метод и не пораждат права или задължения 
за гражданите, отнасяйки спора за решаване 
от гражданските съдилища. Същото важи и 
за сключената спогодба по чл. 79 ЗОПДНПИ, 
която е гражданскоправен договор между 
равнопоставени в процеса правни субекти, за 
разлика от споразумението по чл. 20 АПК, 
което замества административния акт. Няма 
възможност за паралелен режим на съдебен 
контрол и по отношение на решенията на 
комисията за назначаване на директорите на 
териториалните дирекции и на инспектори­
те, както и за изменение и прекратяване на 
правоотношенията им, защото в зависимост 
от наличието или липсата на качеството на 
държавен служител те ще могат да обжал­
ват решенията или пред административните 
съдилища по реда на Закона за държавния 
служител, или пред гражданските съдилища 
по реда на Кодекса на труда, не и пред двете 
съдилища. Решението на комисията за обра­
зуване на производство, както и останалите 
решения, свързани с осъществяване на дру­
гите правомощия по закон, са администра­
тивнопроизводствени актове и според чл. 64 
АПК не подлежат на самостоятелен съдебен 
контрол, поради което няма да се стигне до 
забавяне на производството, каквато не е и 
целта на закона. Предвид това и най-вече 
поради липсата на тяхната конкретизация не 
може да се счете, че чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ 
е закон по смисъла на чл. 64 АПК, въвеждащ 
обжалваемостта им. Поради тези съображе­
ния намираме, че е изключен твърденият в 
искането на вносителите паралелен режим на 
съдебен контрол върху едни и същи решения 
на комисията от различни съдилища. 
Не поддържаме и разбирането, че правото 
на съдебно обжалване не създава допълнител­
ни гаранции за защита на гражданите. Всяко 
отнасяне на гражданите пред съда е форма 
на защита на техните права и то не може да 
бъде ограничавано с мотива да не се създават 
допълнителни задължения за административ­
ните съдилища, защото тяхното задължение е 
да разглеждат всички постъпили жалби срещу 
административни актове. Основното консти­
туционно право на гражданите на защита не 
би могло да се ограничи и по съображения от 
пораждането на взаимноизключващи се ре­
шения на административните и гражданските 
съдилища. Същественият момент, който ни 
отличава от мнение на мнозинството съдии 
в съда, е, че по ЗОПДНПИ не може да има 
успореден контрол от административните и 
гражданските съдилища върху едни и същи 
решения на комисията, защото контролът 
в случая е самостоятелен върху различни 
по характера си решения и е в две коренно 
различни направления.
Съдилищата чрез своята практика ще дадат 
отговор на въпроса, кои актове на комисията 
притежават белезите на административни 
актове и подлежат на съдебен контрол за за­
коносъобразност и това е тяхно правомощие, 
а не на Конституционния съд. Евентуалните 
спорове за подсъдност между Върховния ка­
сационен съд и Върховния административен 
съд, които може да възникнат при прилагане­
то на закона, ще бъдат решени от петчленен 
състав по реда на чл. 62, ал. 8 от Закона за 
съдебната власт.
Конституционни съдии: 
Стефка Стоева
Георги Ангелов