Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  93
чл. 196 ЗСВ. Фактът, че вносителят не само няма
правомощия да прави промени, но и да взема
предварително становище по проекта, налага
извода, че разпоредбата не е противоконститу-
ционна в този є вид, тъй като не противоречи
на чл. 117, ал. 3 от Конституцията.
Неоснователен е доводът на вносителите, че
алинеята е противоконституционна, тъй като
за разлика от предната редакция не съдържа
изрична забрана Министерският съвет да изме-
ня проекта за бюджет, представен от ВСС. При
преценката за противоконституционност тряб-
ва да се изхожда от характера на нормата—дали
тя предписва определено поведение на органа,
или му дава възможност да действа по своя
преценка, а не нейното съдържание по степен
на категоричност.
Съдиите Неделчо Беронов, Маргарита Зла-
тарева, Васил Гоцев, Людмил Нейков, Живан
Белчев и Владислав Славов приемат, че разпо-
редбата на чл. 196, ал. 3 в редакцията на изме-
нението на ЗСВ (ДВ, бр. 29 от 2004 г.) противо-
речи на Конституцията. Техните съображения
са следните:
Прогласената с чл. 117, ал. 3 от Конституци-
ята самостоятелност на бюджета на съдебната
власт означава, че съставянето и изпълнението
му са извън сферата на изпълнителната власт.
Тази разпоредба принципно отделя бюджета на
съдебната власт от бюджетните компетентнос-
ти на Министерския съвет, очертани в чл. 106
от Конституцията, и по този начин осигурява
неговата самостоятелност. Поради това Минис-
терският съвет не може да прави никакви ко-
рекции в бюджета на съдебната власт. Той е
длъжен да включи проектобюджета, изпратен
му от ВСС, в проекта на държавния бюджет във
вида, в който го е получил, и така да го внесе в
Народното събрание.
В този смисъл по искане за тълкуване на
чл. 117, ал. 3 от Конституцията Конституцион-
ният съд се е произнесъл с Решение № 18 от 16
декември 1993 г. по к.д. № 19 от 1993 г. Според
това решение “органите на изпълнителната
власт (Министерски съвет, Министерство на
финансите) не упражняват компетентност в про-
цеса на съставяне, изпълнение и отчитане на
бюджета. Тези органи само включват бюджета
на съдебната власт като съставна част от го-
дишния общодържавен бюджет, който Минис-
терският съвет внася в Народното събрание”.
В оспорената разпоредба на чл. 196, ал. 3 ЗСВ
е предвидено Министерският съвет да внася в
Народното събрание проекта на закона за дър-
жавния бюджет заедно с проекта на годишен
бюджет на съдебната власт. Употребеният в
закона израз “внася заедно” се различава от
употребения в тълкувателното решение израз
“внася като съставна част” и по този начин така
редактирана разпоредбата дава възможност за
двусмислено тълкуване на закона. Невключва-
нето на предложения от ВСС бюджет като със-
тавна част от общия проект за държавен бю-
джет за съответната година, включително об-
вързан с разходната част на републиканския бю-
джет, прави чл. 196, ал. 3 ЗСВ противоконсти-
туционен и в противоречие с тълкувателно ре-
шение на съда № 18 от 1993 г.
IV
По искането да бъде обявен за противо-
конституционен § 40 ЗИДЗСВ, с който се съз-
дава нова ал. 7 на чл. 125а ЗСВ
През 2003 г. е създадена нова ал. 5 на чл. 129
от Конституцията със съдържание “Админист-
ративните ръководители в органите на съдеб-
ната власт, с изключение на тези по ал. 2, се
назначават на ръководна длъжност за срок от
пет години с право на повторно назначаване”.
 От своя страна оспореният чл. 125а, ал. 7 ЗСВ
гласи “Заместниците на административните
ръководители се назначават за срока на манда-
та, по време на който съответният ръководител
изпълнява длъжността си.”
В случая трябва да се изясни: допустимо ли
е мандатът на заместника да бъде различен от
мандата на административния ръководител.
Затруднението идва от пестеливата уредба в
закона на функцията не само на ръководителя,
но и на заместника му, тъй като в чл. 125а, ал. 2
ЗСВ е посочено само, че административните
ръководители се подпомагат от заместници,
определени от ВСС.
При тълкуването на конституционната раз-
поредба съдът счита, че опитите да бъдат прила-
гани чрез закон в съдебната власт характерните
за изпълнителната власт принципи на ръковод-
ство трябва да бъдат пестеливи—вземането на
решение в изпълнителната власт се характери-
зира с отсъствие на демократични правила. Тя е
организирана по този начин, тъй като по същес-
тво дебатът поставя под заплаха взимането на
бързо и ефективно решение. Именно това може
да оправдае освобождаването на заместника
едновременно с освобождаване на титуляря. Но
по отношение на заместника на административ-
ния ръководител в съдебната власт трябва да се
държи сметка, че преди всичко според съдържа-
нието на закона той е независим магистрат, за
което ще стане дума по-долу.
Какво показва, от друга страна, статутът на
ръководителя и заместника в закона—ВСС
назначава и освобождава ръководителите и
техните заместници, определя броя им в орга-
ните на съдебната власт, приема решения по
дисциплинарни дела срещу тях—чл. 27, т. 7, 18
и 20; едни и същи са предложенията и основа-
нията за освобождаването им—чл. 125в и 125г;
изискванията за професионален ценз са иден-
тични—чл. 125б, ал. 1; когато за ръководител
и негов заместник бъде назначено лице, което
не заема длъжност като съдия, прокурор или
следовател, ВСС го назначава на съответната
длъжност, като при необходимост открива
бройка в съответния орган на съдебната власт—
чл. 125б, ал. 2.