Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
международното право и с международните 
договори, по които България е страна, на 
§ 10, т. 2 от Закона за изменение и допъл-
нение на Закона за здравното осигуряване 
(обн., ДВ, бр. 48 от 27.06.2015 г.) и на чл. 40, 
ал. 4а от Закона за здравното осигуряване 
(обн., ДВ, бр. 70 от 19.06.1998 г.; изм. и доп., 
бр. 48 от 27.06.2015 г.; последно изм., бр. 102 
от 29.12.2015 г.).
С определение от 29.09.2015 г. по к. д. 
№ 6 от 2015 г. Конституционният съд е счел 
искането за допустимо с известно уточня-
ване. Приел е, че законът за изменение и 
допълнение на друг закон след влизането 
му в сила престава да бъде самостоятелен, 
тъй като от този момент той става част 
от закона, който се изменя и допълва, и 
предметът на искането за обявяване на 
противоконституционност е изменената или 
допълнена разпоредба на действащия закон, 
в която измененията или допълненията са 
инкорпорирани. Обратно – конституционо-
съобразността на разпоредби от закон за 
изменение и допълнение на действащ закон 
могат да бъдат оспорени самостоятелно 
единствено от момента на обнародването до 
момента на влизането в сила, защото до този 
момент те не са инкорпорирани в изменения 
и допълнен закон. По тези съображения съд-
ът е допуснал за разглеждане по същество 
искането за установяване на противоконсти-
туционност и произнасяне за съответствие с 
общопризнатите норми на международното 
право и с международните договори, по ко-
ито България е страна, на разпоредбата на 
чл. 45, ал. 2 от Закона за здравното осигуря-
ване (ЗЗО) (обн., ДВ, бр. 70 от 19.06.1998 г.; 
изм. и доп., бр. 48 от 27.06.2015 г.; последно 
изм., бр. 102 от 29.12.2015 г.) и на § 9, т. 2 
от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за здравното осигуряване (ЗИД ЗЗО) 
(ДВ, бр. 48 от 27.06.2015 г.), с който е изме-
нен чл. 40, ал. 4а (нова – обн., ДВ, бр. 102 
от 21.12.2012 г.; изм., бр. 48 от 27.06.2015 г., 
в сила от 01.01.2016 г.).
В искането групата народни представители 
твърдят, че разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО 
противоречи на принципа на социалната 
държава, тъй като принципите на социална 
справедливост, сигурност, солидарност и вза-
имопомощ означават здравноосигурителната 
солидарност да важи както при плащането 
на здравноосигурителните вноски, така и при 
достъпа до медицинска помощ, който трябва 
да е равнопоставен. Вносителите на искането 
поддържат, че оспорената разпоредба про-
тиворечи и на чл. 4, ал. 2 от Конституцията 
(принцип на правовата държава), защото 
препраща същностна и важна материя да 
се регулира не със закон, а с подзаконов 
нормативен акт на министъра на здравео-
пазването, с което се накърнява принципът 
на правна сигурност и стабилност. Твърди 
се от сезиращия орган, че чл. 45, ал. 2 ЗЗО 
противоречи на чл. 6 от Конституцията. Ос-
новният и допълнителният пакет медицинска 
помощ противоконституционно разделят 
достъпа до нея, което е дискриминация. Ос-
порената разпоредба според групата народни 
представители противоречи и на чл. 52, ал. 1 
и 3 от Конституцията, защото ограничава 
конституционното право на осигурените лица 
до достъпна медицинска помощ.
Вносителите оспорват и разпоредбата на 
чл. 40, ал. 4а ЗЗО с твърдения, че противо-
речи на чл. 4, ал. 1 и 2 от Конституцията. 
Изтъкват, че държавата, като осигурител 
на определени категории лица, не може 
да създава за себе си привилегии относно 
размера на задълженията си за заплащане 
на здравноосигурителни вноски, с което да 
се поставя в по-благоприятно положение в 
сравнение с останалите осигурители. Според 
вносителите разпоредбата противоречи и 
на чл. 6 от Конституцията, защото създава 
противоконституционна привилегия на дос-
тъпна медицинска помощ за категория лица, 
независимо че държавата ги осигурява върху 
част от осигурителния доход.
Наред с искането за установяване на 
противоконституционност на чл. 45, ал. 2 
и чл. 40, ал. 4а ЗЗО групата народни пред-
ставители претендират и за произнасяне за 
съответствието им с общопризнатите норми 
на международното право и с международ-
ните договори, по които България е страна. 
Подробни съображения за несъответствие 
не са изложени, а са посочени само чл. 4 
от Конвенцията за защита правата на чове-
ка и основните свободи (обн., ДВ, бр. 66 и 
80 от 1992 г.; посл. изм., бр. 38 от 2010 г.); 
чл. 2, ал. 2 и чл. 5 от Международния пакт 
за икономически, социални и културни 
права (обн., ДВ, бр. 60 от 1970 г. и бр. 43 от 
1976 г.); чл. 25, буква „с“ и чл. 26 от Между-
народния пакт за граждански и политически 
права (обн., ДВ, бр. 60 от 1970 г. и бр. 43 от 
1976 г.); чл. 20 и 21 от Хартата на основните 
права на Европейския съюз; част V, чл. Е 
от Европейската социална харта (обн., ДВ, 
бр. 30 от 2000 г. и бр. 43 от 2001 г.) и чл. 2 от 
Всеобщата декларация за правата на човека 
от 10.12.1948 г.
Съдът е конституирал като заинтересо-
вани страни по делото Народното събрание, 
Министерския съвет, министъра на здра-