Държавен вестник, бр. 33, 2005 г., стр. 7

Б Р О Й  33
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
оторизирани, означава, че когато конституци-
онният законодател е искал да ограничи някой
от субектите, го е направил.
Овластяването на ВКС и ВАС да сезират
Конституционния съд по чл. 150, ал. 1 и 2 се
отнася и до техните подразделения. Както се
отбеляза, чл. 150, ал. 2 от Конституцията пре-
доставя това право на отделните състави, кои-
то могат да спрат производството по разглеж-
дано от тях дело. Общите събрания на колеги-
ите и пленумите като част от ВКС и ВАС могат
да сезират Конституционния съд извън случаи-
те на конкретно разглеждано дело—чл. 150, ал. 1
от Конституцията.
Член 150, ал. 1 от нея не казва, че правото
може да се упражни само от пленумите на две-
те съдилища, а посочва тяхното наименова-
ние. Щом като чл. 150, ал. 2 от Конституция-
та е приложим единствено в хипотезата на раз-
глеждане на конкретно дело, поради което
отделен състав на Върховния касационен съд
и Върховния административен съд могат да
сезират Конституционния съд, не може да се
приеме, че по-висшата структура—общите
събрания на двете съдилища не е овластена да
осъществи правомощията по чл. 150, ал. 1 от
Конституцията.
Въпросът е бил изрично обсъждан от Конс-
титуционния съд в определение № 1/97 г. по к.д.
5/97 г. Като отчита, че определение № 6/92 г. по
к.д. 12/92 г. е постановено преди изграждане на
съдебната система в съответствие с Конститу-
цията от 1991 г. и § 2 и 4 от нейните преходни и
заключителни разпоредби, според които нова-
та организация на съдебната власт влиза в дейс-
твие след приемането на новите устройствени и
процесуални закони, Конституционният съд е
сметнал, че след цялостното изграждане на
структурата на съдебната власт следва “да се
прецизира” практиката на съда относно прила-
гането на чл. 150 от Конституцията. Съдът е
приел, че общите събрания на Върховния каса-
ционен съд и Върховния административен съд
могат да сезират Конституционния съд на ос-
нование чл. 150, ал. 1 от Конституцията. Разби-
ра се, право да се отнесат към Конституцион-
ния съд на основание чл. 150, ал. 1 от Конститу-
цията имат и пленумите на двете съдилища. Спо-
ред Решение № 4/2003 г. по к.д. 2/2003 г. (ДВ,
бр. 38 от 2003 г.) това следва “от принципа на
по-силното основание”. Пленумът може да из-
върши това, което могат да сторят общите съб-
рания на съответните колегии.
В своята постоянна практика, с изключение
на определение № 6 от 30 юни 1992 г. по к.д.
№ 12/92 г., както споменахме и по-горе, Конс-
титуционният съд е приемал винаги, че легити-
мирани да отправят искане до Конституцион-
ния съд по чл. 150, ал. 1 от Конституцията са
както пленумите на ВКС и ВАС (Решение № 13/
2002 г. по к.д. 17/2002 г.—ДВ, бр. 118 от 2002 г.;
Решение № 11/2002 г. по к.д. 18/2002 г.—ДВ,
бр. 110 от 2002 г.; Решение № 4/2004 г. по к.д. 4/
2004 г.—ДВ, бр. 93 от 2004 г.), така и общите
събрания на техните колегии (определение от 12
юли 2001 г. по к.д. № 14/2001 г., присъединено
към к.д. № 13/2001 г.,  по което е постановено Ре-
шение № 17/2001 г.—ДВ, бр. 87 от 2001 г.; Реше-
ние № 9/2002 г. по к.д. 15/2002 г.—ДВ, бр. 102 от
2002 г.; Решение № 6/2003 г. по к.д. № 23/2002 г.—
ДВ, бр. 46 от 2003 г.; Решение № 2/2005 г. по к.д.
9/2004 г.—ДВ, бр. 16 от 2005 г.).
Конституционният съд няма основание да
се отклони от тази постоянна своя практика.
На основание чл. 150, ал. 1 от Конституция-
та съдът действа по инициатива както на пле-
нумите на двете върховни съдилища, така и на
общите събрания на техните колегии.
Ако по хипотеза отделни общи събрания от-
правят самостоятелни искания по тълкуването
на един и същ конституционен текст, излагайки
различни виждания по него, Конституционният
съд е длъжен да се произнесе и по двете, като
даде своето задължително тълкуване. Така е и
когато би бил сезиран от различни групи от по
една пета народни представители. Всяко едно от
исканията има самостоятелно съществуване.
Друг е въпросът, че те могат да бъдат присъеди-
нени за съвместно разглеждане и решаване.
II
По искането за установяване на противо-
конституционността на чл. 84, ал. 1, т. 2 в
частта “както и когато вземе решение за се-
зиране на Конституционния съд на основание
чл. 150, ал. 1 от Конституцията” и на чл. 95,
т. 3 в частта “както и когато вземе решение
за сезиране на Конституционния съд на осно-
вание чл. 150, ал. 1 от Конституцията” от За-
кона за съдебната власт, създадени с § 19 и 22
от Закона за изменение и допълнение на Зако-
на за съдебната власт (ДВ, бр. 74 от 2002 г.)
В искането си главният прокурор поддър-
жа, че чл. 150, ал. 1 от Конституцията е избро-
ил изчерпателно субектите, по чиято инициа-
тива може да действа Конституционният съд.
Според него “като колективни субекти” са оп-
равомощени най-малко една пета от народни-
те представители, Министерският съвет, ВКС,
ВАС и общинските съвети. Той поддържа, че
разпоредбата не овластява общите събрания
на колегиите на ВКС и ВАС да сезират Конс-
титуционния съд, а това право имат единст-
вено техните пленуми. Смята, че чл. 84, ал. 1,
т. 2 и чл. 95, т. 3 ЗСВ в частта им “както и ко-
гато се взема решение за сезиране на Кон-
ституционния съд на основание чл. 150, ал. 1