Държавен вестник, бр. 53, 2017 г., стр. 7

БРОЙ  53	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
нодателят е визирал всички лица, които по­
лучават доходи от полагането на труд, без да 
отделя получаващите пенсия от непридобилите 
това право. Подходил е в духа на Основния 
закон, избягвайки риска от неравно третира­
не и създаване на неоправдани привилегии, 
несъвместими с принципите по чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията. Така, от една страна, всички 
пенсионери от държавното обществено оси­
гуряване или от професионалните пенсионни 
фондове са освободени от задължението да 
правят задължителни здравноосигурителни 
вноски, защото тази тежест е поета от дър­
жавния бюджет по силата на чл. 40, ал. 1, 
т. 4 ЗЗО. От друга страна – всички граждани, 
които получават доходи от свободна професия 
и/или занаятчийска дейност, независимо дали 
получават и пенсия, имат съответно задълже­
ние към фондовете на здравното осигуряване. 
Уважаването на искането, така както е 
направено от вносителя, би довело до неравно 
третиране, което не намира своето оправда­
ние в Конституцията. От неприлагането на 
оспорената разпоредба само по отношение на 
пенсионерите, регистрирани като упражнява­
щи свободна професия и/или занаятчийска дей­
ност, ще последва неравенство сред различни 
групи от здравноосигурени граждани. В групата 
на работещите лица би било несправедливо 
тежестта от задължителното здравно осигуря­
ване да се поеме единствено от онези, които 
още не са пенсионери, за сметка на облагоде­
телстването на получаващите пенсия, състав­
ляваща за тях доход, освободен от данъчно и 
осигурително обременяване. Конституционно 
нетърпимо неравенство би възникнало и в 
по-стеснената група на самоосигуряващите 
се лица, защото в искането е визиран един 
ограничен кръг от тях, докато задължението 
за внасяне на здравноосигурителни вноски ще 
продължи да обвързва останалите. 
Конституционният съд не споделя дово­
дите на вносителя, че срещу задължението 
за внасяне на здравноосигурителни вноски 
върху получения трудов доход пенсионираният 
представител на свободна професия „няма да 
получи нещо различно или в повече от това, 
на което вече има право“, както и че „не по­
лучава нищо насреща на това задължение“. 
Системата на публичното здравно осигуряване 
е така устроена, че облагата за отделния оси­
гурен зависи от конкретно възникнала нужда 
от здравна помощ, а не от личния му принос 
към фондовете за здравеопазване. Почивайки 
на принципа за солидарност, задължителното 
участие в набирането на средства за здравно 
осигуряване не се определя от очакването 
за „получаване на нещо“. Съгласно закона 
упражняващите свободна професия пенсио­
нери, така както и неработещите пенсионери, 
ще получат такава медицинска помощ, от 
каквато имат нужда. Независимо от размера 
на внесените индивидуални средства всички 
осигурени лица подлежат на еднакво, равно­
поставено третиране, защото зачитането на 
човешкото достойнство, което се гарантира 
и чрез предоставяне на медицинска помощ 
за осигуряване на живота и здравето, е висш 
конституционен принцип, който не позволява 
поставяне на знак за равенство между фи­
нансовото участие в набирането на средства 
за НЗОК на отделния гражданин и неговия 
достъп до адекватна медицинска помощ. 
Пенсионираните представители на сво­
бодните професии, които продължават да 
работят, така както и всички други работещи 
пенсионери, са запазили своята трудоспособ­
ност. Затова в защита на обществения интерес 
е справедливо да бъдат обвързани с плащане 
на вноски за здравно осигуряване на основата 
на получавания от тях допълнителен доход 
от трудова дейност. Лицата, подлежащи на 
задължително здравно осигуряване, се нуж­
даят от медицинска помощ пожизнено. Нещо 
повече, за работещите пенсионери рискът от 
възникване на здравен проблем е относително 
по-висок отколкото за неработещите.
В мотивите на искането вносителят се е 
позовавал изрично на Решение № 5/2000 г. по 
к.д. № 4/2000 г. на КС във връзка с частично 
обявената противоконституционност на чл. 4, 
ал. 3 КСО по отношение на включването на 
работещите пенсионери, подлежащи на само­
осигуряване като упражняващи свободни 
професии или дейности, еднолични търговци, 
собственици или съдружници в търговски 
дружества, частни земеделски стопани и др., 
в кръга на задължително осигурените лица 
за инвалидност поради общо заболяване, за 
старост и за смърт. Тази част от посоченото 
решение обаче е неотносима към предмета 
на настоящия конституционен спор. В нея на 
базата на тогава действащата правна уредба 
заключението за противоконституционност 
е обосновано с конкретни констатации за 
привилегировано положение на пенсионерите, 
които продължават да работят по трудови, слу­
жебни, граждански и други правоотношения.
Поначало осигурителните права по чл. 51 
и 52 от Конституцията са близки по природа, 
защото чрез тях се предоставя защита на граж­
даните, намиращи се в положение на уязви­
мост. От друга страна обаче, те се различават 
съществено по предмет и съдържание – докато 
общественото осигуряване е насочено към 
обезпечаване на социалната сигурност на 
индивида, здравното осигуряване е предназ­
начено да гарантира неговото биологическо