Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 25

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
и регистрация не е в състояние да наруши 
и ограничи правото на собственост или да 
засегне интересите на собственика. Вместо 
това чл. 113, ал. 1 ЗКН въвежда задължителна 
идентификация и регистрация само когато 
движимите културни ценности са предмет 
на възмездни прехвърлителни сделки. От 
това следва, че целта на законодателя не е 
насочена към това, държавата да получи ясна 
представа с какви културни ценности разпо-
лага българското общество, а единствено да 
контролира част от гражданския оборот с 
такива движими вещи.
Член 113, ал. 1 ЗКН е израз на намеса на 
държавата при разпореждането с вещи – част-
на собственост, чрез въвеждането на админи-
стративни процедури, предхождащи извършва-
нето на възмездни разпоредителни сделки. В 
контекста на законовата уредба процедурите по 
идентификация и регистрация са предвидени в 
интерес на собствениците – физически и юри-
дически лица, за да се установи научната или 
културната стойност и значимост на съответ-
ния предмет. Именно с тази цел чл. 97, ал. 3 и 
4 ЗКН въвежда принципа на доброволност на 
идентификация и регистрация на културните 
ценности – частна собственост. Въвеждането 
в чл. 113, ал. 1 ЗКН на задължителна иденти-
фикация и регистрация преди извършване на 
възмездни прехвърлителни сделки с всички 
изброени в чл. 53 ЗКН движими културни 
ценности – частна собственост, обективно 
води до създаване на необосновани админи-
стративни ограничения в гражданския оборот 
и накърняват свободата на собствениците да 
се разпореждат със своите вещи. 
Текстовете на чл. 17, ал. 1 и 3 от Консти-
туцията на Република България гарантират 
правото на собственост и прогласяват не-
прикосновеността на частната собственост, 
като предоставят на собственика изклю-
чителното право да се ползва свободно от 
собствеността си и да се разпорежда с нея. 
Тези конституционни текстове са нарушени 
от оспорваните разпоредби на чл. 113, ал. 1 
и 3 ЗКН, тъй като със закон се ограничава 
свободата на собствениците на движими кул-
турни ценности да определят юридическия 
статус на своята собственост и се въвеждат 
утежняващи административни процедури за 
разпореждането с тази собственост. Иденти-
фикацията и регистрацията на движимите 
културни ценности, която задължително се 
изисква по чл. 113, ал. 1 ЗКН преди извър­
шване на възмездни прехвърлителни сделки, 
би отложила тези сделки за неопределено 
време, докато трае съответната процедура, 
и би изисквала от собственика изразходва-
нето на значителни финансови средства по 
идентификацията и регистрацията, които в 
някои случаи могат да надхвърлят матери-
алния интерес от самата сделка. Това прави 
конституционно нетърпимо ограничението на 
правото на частна собственост, съдържащо 
се в чл. 113, ал. 1 и 3 ЗКН.
Конституционният съд е имал повод да се 
произнесе във връзка с подобно ограничаване 
на правото на собственика да се разпорежда 
със своята вещ в Решение № 5 от 21.03.1996 г. 
по к.д. № 4 от 1996 г. (обн., ДВ, бр. 31 от 
1996 г.). В мотивите на това се изтъква, че 
„ограничаването на едно от основните право-
мощия на собственика – да се разпорежда със 
своето право на собственост, е по същество 
намаляване на обема на това право“. Според 
Конституционния съд собственикът – физи-
ческо лице, не може да бъде ограничаван в 
правото му да се разпорежда със своя имот 
по начин и при условия, каквито той намери 
за добре. В цитираното решение изрично се 
посочва също, че по силата на чл. 23, изр. 2 
от Конституцията държавата е длъжна да се 
грижи и да предприема мерки за осъщест-
вяване на защита и контрол за опазване на 
историческото и културното ни наследство, но 
това не означава, че може да се ограничава 
правото на разпореждане на собственика. 
При положение че се ръководи от и по-
твърждава своята практика, Конституционни-
ят съд би следвало да отбележи необходимостта 
в законодателството да се търси и постига 
справедливо равновесие между изискванията 
на обществения интерес и гарантирането и 
защитата на правото на собственост в качест-
вото му на фундаментално право, проклами-
рано в чл. 17 от Конституцията. В този аспект 
осъществяването на функциите на държавата 
по чл. 23 от Основния закон не изисква по 
необходимост изключването от свободния 
граждански оборот на неидентифицираните 
и нерегистрираните движими културни цен-
ности по силата на чл. 113, ал. 1 ЗКН, при 
положение че според чл. 97 от същия закон 
задължение за идентификация и регистрация 
тежи единствено върху държавните, регио-
налните и общинските органи, институции и 
музеи, докато за гражданите и юридическите 
лица подобни възможности са предоставени 
съобразно тяхната преценка. Следователно 
съгласно чл. 113, ал. 1 ЗКН възможността 
на гражданите и юридическите лица да се 
разпореждат свободно с правото си на соб-
ственост върху движими културни ценности 
е ограничена, доколкото е предпоставено 
от задължителното извършване на админи-
стративни процедури по идентификация и 
регистрация на всички движими културни 
ценности без оглед на техния вид и специфика. 
Подобен законодателен подход не се вписва в 
разбирането за неприкосновеност на частната 
собственост, въздигната в конституционен 
принцип в чл. 17, ал. 3 от Основния закон.
Конституционни съдии: Вл. Славов
Е. Танчев
Пл. Киров