Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
сметка на поетото от държавата задължение 
за гарантиране на достъпна медицинска по­
мощ“. По отношение на разпоредбата на чл. 55, 
ал. 2, т. 3в ЗЗО се заявява, че „наемането и 
заплащането на трудовите възнаграждения на 
медицинския персонал категорично не е здрав­
на дейност“ и в този смисъл е „недопустимо 
финансирането с конституционно определени 
за друга цел средства да се пренасочва за дру­
ги дейности, както предлага разпоредбата на 
чл. 55, ал. 2, т. 3в от ЗЗО“. Обръща се внима­
ние на възможността за произволно тълкуване 
на понятието „отдалечени райони“ предвид 
липсата на „ясно регламентирани критерии за 
посочения тип райони“, както и на засягането 
на „принципа на равнопоставеност на изпълни­
телите на медицинска помощ при сключване 
на договори с РЗОК“, тъй като „финансиране­
то на немедицински дейности от бюджета на 
НЗОК на приоритетни лечебни заведения по 
неясни критерии ги поставя в по-благоприятно 
положение в сравнение с останалите и има за 
последица ограничаване на правото на конку­
ренция между болничните заведения“.
Сдружението на общинските болници в 
България изразява становище, според което 
оспорената законова уредба е „дискримина­
ционна и противоконституционна, тъй като 
пряко нарушава принципите, заявени в чл. 6 
от Конституцията, и накърнява принципа 
на равнопоставеност на лечебните заведения 
в чл. 4, ал. 2 от ЗЛЗ, както и принципа на 
равнопоставен достъп до здравна помощ на 
гражданите, заявен в чл. 2, т. 1 на ЗЗ, основан 
на чл. 52, ал. 1 от Конституцията“. По отно­
шение на разпоредбата на чл. 55, ал. 2, т. 3б 
ЗЗО заявява, че е „недопустимо овластените 
и задължени от закона публични органи да 
заобикалят собствените си задължения и 
закона, като делегират правомощията си на 
един обществен финансов институт, какъвто 
се явява НЗОК“. Във връзка с това е обърнато 
внимание, че „дейността на НЗОК няма нищо 
общо с колективното трудово договаряне, пък 
било то и в сферата на здравеопазването“. Под­
държа се, че цялата оспорена законова уредба 
„създава реална и пряка неравнопоставеност 
между лечебните заведения за болнична помощ, 
а оттам и между пациентите им по признак 
„лично положение“.
Асоциацията на университетските болници 
в Република България заявява, че разпоред­
бата на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО „излиза извън 
предметния обхват на Закона за здравното 
осигуряване“, тъй като „трудовите възнаграж­
дения не са и не следва да са част от НРД“. Във 
връзка с това поддържа, че оспорената уредба 
е в противоречие със съдържащите се в чл. 51 
КТ правила за разпростиране на действието на 
отраслов колективен трудов договор, а „въвеж­
дането на взаимноизключващи се правила“ в 
КТ и ЗЗО е несъвместимо с конституционния 
принцип на правовата държава. По отношение 
на чл. 55, ал. 2, т. 3в ЗЗО се подчертава, че 
необходимостта „да се намери добър баланс 
между принципа на конкурентоспособност и 
свободата на действие на публичните органи, 
действащи в общ интерес“ налага да се изя­
сни „дали предоставянето на предимство чрез 
въвеждането на методика за финансиране на 
конкретни лечебни заведения не попада в 
обхвата на държавните помощи по чл. 107, 
параграф 1 от Договора за функционирането 
на Европейския съюз“.
Центърът за защита на правата в здравео­
пазването (ЦЗПЗ) посочва, че и двете оспорени 
разпоредби от ЗЗО противоречат на принципа 
на правовата държава, тъй като „уреждат прав­
на материя по неясен и противоречив с други 
законови текстове начин“. Във връзка с това 
се посочва, че разпоредбата на чл. 55, ал. 2, 
т. 3б ЗЗО въвежда механизъм за определяне на 
минимални възнаграждения на медицинския 
персонал в лечебните заведения за болнична 
помощ, който е в противоречие с уредбата на 
КТ за разпростиране на отрас­лови колективни 
трудови договори, при това „императивно и без 
съгласието на страните, изземвайки функциите 
на друг държавен орган – министъра на труда 
и социалната политика“. По този начин според 
ЦЗПЗ „наличието на два противоречиви меха­
низъма за уреждане на една и съща материя в 
два различни закона безспорно също свидетел­
ства за нарушение на чл. 4 от КРБ“. Заявява 
се също така, че разпоредбата „създава пред­
поставки за икономическо неравенство между 
най-ниско платените и най-високо платените 
работници и служители, което се постига за 
сметка на неравенство в правото, защото така 
част от работниците и служителите ще получат 
незаслужено по-високи възнаграждения, а друга 
част от тях – незаслужено по-ниски“. Според 
поддържаното в становището „очевидно е, че 
субсидирането на едни болници за сметка на 
други е държавна помощ и противоречи както 
на чл. 107 от ДФЕС, така и на чл. 19, ал. 2 на 
КРБ“. Обръща се внимание, че на практика 
лечебните заведения в „труднодостъпни и/или 
отдалечени райони“ по чл. 55, ал. 2, т. 3в, буква 
„а“ ЗЗО са общинска собственост, а лечебните 
заведения за болнична помощ по чл. 55, ал. 2, 
т. 3в, буква „б“ във връзка с чл. 45, ал. 2а ЗЗО 
са многопрофилни държавни болници. В този 
смисъл се поддържа, че целта на оспорената 
разпоредба на чл. 55, ал. 2, т. 3в ЗЗО „няма 
нищо общо нито със здравното осигуряване, 
нито с качеството и достъпа до медицинска 
помощ“, а е насочена „да се осигури незаконно 
подпомагане на закъсали финансово държавни 
и общински болници“.
Сдружението за развитие на българското 
здравеопазване поддържа в становището си, че 
оспорените законови разпоредби противоречат 
на Основния закон. По отношение на разпо­
редбата на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО посочва, че 
„съгласно Конституцията НЗОК има задача да 
набира целеви средства, основно формирани 
от здравноосигурителни вноски, да ги управ­