Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 17

БРОЙ  23	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
на една или няколко конституционни норми, 
така че да се осигури непротиворечивото 
прилагане на съответната разпоредба. Затова 
според практиката на Конституционния съд в 
искането трябва да бъдат изложени подробни 
съображения за необходимостта от тълкува­
не на конституционната разпоредба поради 
неяснота, неопределеност относно смисъла 
и съдържанието на атакуваната норма, да се 
посочи противоречиво или нееднакво прила­
гане на нормата, както и неблагоприятните 
и нежелателни последици при нейното при­
ложение, да има ясно очертан правен спор и 
правен интерес (Определение № 4 от 2007 г. по 
к.д. № 9 от 2007 г., Определение от 30 април 
1998 г. по к.д. № 14 от 1998 г., Определение 
№ 9 от 1996 г. по к.д. № 30 от 1996 г.). 
Конституционният съд констатира, че в 
конкретния случай искането за тълкуване 
на чл. 12, ал. 2 от Конституцията не може да 
постигне нито една от тези цели. Вносителите 
на искането не са обосновали твърденията 
за неяснота на тази конституционна норма. 
Освен това те не са посочили породена от 
конкретния конституционен текст противоре­
чива съдебна практика, която да не може да 
се преодолее чрез тълкувателното правомощие 
на Върховния касационен съд.
На практика, макар и в два пункта, вно­
сителите искат тълкувателно решение от 
Конституционния съд по три въпроса.
Първият е за това, дали „поставянето на 
политически цели“ и „извършването на поли­
тическа дейност“ представляват две отделни 
хипотези на забраната, предвидена в чл. 12, 
ал. 2 от Конституцията по отношение на 
гражданските сдружения, т.е. дали конститу­
ционната норма е приложима алтернативно. 
С втория въпрос се иска Конституционният 
съд да определи какви видове политически 
цели и дейности могат да се извършват само 
от политическите партии и кои са забранени 
за гражданските сдружения.
Правният интерес за необходимостта от 
тълкувателно решение на Конституционния 
съд по тези въпроси според Върховния касаци­
онен съд се обосновава от няколко обстоятел­
ства: Първото е нуждата от точно и еднакво 
прилагане на чл. 12, ал. 2 от Конституцията от 
страна на съдебните състави при регистрация 
на гражданските сдружения като организа­
ции с нестопанска цел. Според вносителите 
съдебните състави имат затруднение, когато 
трябва да решат дали конституционният текст 
е приложим алтернативно – гражданските 
сдружения си поставят политически цели, но 
не са конкретизирани политически действия, 
и обратно – извършване на политически дей­
ности, но няма посочени политически цели. В 
искането обаче не е посочена съществуваща 
противоречива практика на гражданските 
съдилища.
Не става ясно и съдържанието на аргумента 
в искането – необходимостта от „превантивно 
тълкуване“ от страна на Конституционния 
съд, за да бъдат изпълнени политическите 
ангажименти на Република България пред 
Съвета на Европа.
Конституционният съд упражнява право­
мощията си по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Основния 
закон, когато има правен интерес от това, а 
не преди той да е възникнал и обоснован. 
Подобно разбиране рискува „да превърне съда 
в консултативен орган или да го постави в 
положението на позитивен законодател, което 
очевидно е извън правомощията му“ (Решение 
№ 8 от 2005 г. по конституционно дело № 7 
от 2005 г.). Тълкувателното правомощие на 
Конституционния съд по никакъв начин не се 
изразява в допълване или дописване на Кон­
ституцията (Определение от 17 май 2004 г. по 
к.д. № 3 от 2004 г.), защото това би означавало 
създаване на нова конституционна уредба.
Посоченият от Върховния касационен съд 
следващ аргумент – че чрез тълкуването на 
Конституционния съд „ще се установи точ­
ният смисъл на разпоредбата на българската 
Конституция“ и „евентуалното съществуване 
или несъществуване на проблемни зони в съ­
поставката є с тълкуването и прилагането на 
чл. 11 ЕКЗПЧОС“, също предполага някакво 
изпреварващо тълкуване на разпоредби, които 
нямат неясен характер и което по признание на 
вносителите на искането може да се отнася и 
до „евентуалното съществуване или несъщест­
вуване на проблемни зони“ в прилагането на 
Конституцията и практиката на Европейския 
съд за правата на човека и основните свободи.
Третият въпрос предполага произнасяне по 
това, могат ли гражданските сдружения по 
смисъла на чл. 12, ал. 2 от Конституцията да 
си поставят политически цели и да извършват 
политическа дейност, свързана с промени в 
унитарния характер на държавата, промени, 
отнасящи се до териториалната цялост, един­
ството на българската нация, осъществяването 
на народния суверенитет и ограничаване на 
държавния суверенитет. 
Конституционният съд намира, че отговор 
на този въпрос се съдържа в чл. 2, ал. 1 и 2, 
според който „Република България е единна 
държава с местно самоуправление. В нея не 
се допускат автономни териториални образу­
вания. Териториалната цялост на Република 
България е неприкосновена“ и в чл. 44, ал. 2 
от Конституцията, който посочва основани­
ята, които са ограничители на свободата на 
сдружаване – „Забраняват се организации, 
чиято дейност е насочена срещу суверенитета, 
териториалната цялост на страната и един­
ството на нацията, към разпалване на расова, 
национална, етническа или религиозна враж­
да, към нарушаване на правата и свободите