Държавен вестник, бр. 99, 2011 г., стр. 93

БРОЙ  99	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  93  
Основния закон. Недопустимо е в държава, при­
знаваща на конституционно ниво разделението 
на властите и необвързаността на независимата 
съдебна власт с партийните структури, органи 
като Върховния касационен съд и Върховния 
административен съд, които също са сред по­
сочените от чл. 150, ал. 1 от Конституцията, 
да бъдат оправомощени при липсата на спор 
между политическите участници в изборите, т.е. 
на предварително обективиран правен интерес 
от тяхната отмяна, самостоятелно, по собствен 
почин да инициират конституционен контрол 
върху изборите за държавен глава, превръщайки 
се по този начин от органи на правораздаване 
в основни играчи на политическата сцена. Та­
кава възможност би била напълно реална, ако 
трайно се възприеме неправилното според нас 
становище на мнозинството, че уредената от 
чл. 265, ал. 1 ИК процедура е неотносима към 
допустимостта на инициативата за провеждане 
на съдебен конституционен контрол върху пре­
зидентските избори и следователно на практика 
е без всякакво правно значение. Освен това 
под понятието „спор“ се разбира противопос­
тавяне на различни противоположни позиции 
на противостоящи една срещу друга страни. 
Ако се приеме, че инициативата на орган по 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията и сама по себе 
си е достатъчна за упражняване по същество 
на правомощието на Конституционния съд по 
чл. 149, ал. 1, т. 6 от Конституцията, то ще излезе, 
че в едни случаи оправомощените вносители 
ще отнасят пред съда реални спорове между 
субекти на изборите, а в други – спорове с такъв 
характер може и да не са налице, при което 
неминуемо самият вносител на искането ще 
трябва да се третира като страна, противопос­
тавяща се на другите политически субекти на 
изборния процес, а не като принципен изразител 
на обществения интерес, какъвто би трябвало 
да бъде според Основния закон. Намираме, че 
втората хипотеза пак би била възможна само 
при пълно игнориране на чл. 265, ал. 1 ИК, но 
допускането є обусловя двусмисленост, неяснота, 
неопределеност и правна несигурност, които 
са абсолютно несъвместими с принципите на 
правовата държава по смисъла на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. Впрочем и в своята предходна 
практика Конституционният съд е приемал, 
че правото на недоволните от обявения ре­
зултат участници в изборите се преклудира с 
изтичането на определен в закона срок, както 
и че наличието у тях на правен интерес от 
поисканата отмяна обуславя допустимостта 
на произнасянето на съда по законността на 
изборите – вж. Определение № 4 от 31.03.2010 г. 
по к.д. № 8/2010 г. и Определение № 5 от 
31.03.2010 г. по к.д. № 6/2010 г. 
При наличието на делегацията по чл. 42, 
ал. 2 от Конституцията не можем да се съгла­
сим, че обикновеният законодател не може 
да предвиди условия (в случая обективиран 
правен интерес от обявяване незаконността на 
изборите) за упражняване на правомощието 
на органите по чл. 150, ал. 1 от Конституцията 
да сезират Конституционния съд. Аналогично, 
Основният закон оправомощава Висшия съде­
бен съвет да назначава магистратите, но никой 
досега, включително и Конституционният съд, 
не си е позволил да отхвърли изискването по 
Закона за съдебната власт това да става само 
въз основа на предварително проведен конкурс.
Разпоредбата на чл. 265, ал. 1 ИК посочва 
изрично и изчерпателно заинтересованите 
участници в изборите за президент и вице­
президент, които могат в рамките на седем 
дни от обявяване на решението с резултати­
те от изборите от Централната избирателна 
комисия (в случая от 01.11.2011 г., когато 
окончателните резултати по чл. 26, ал. 3, т. 3 
ИК са обявени по реда на чл. 26, ал. 6 ИК) 
да ги оспорят пред органите по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията. Това са „кандидатите за 
президент и вицепрезидент на републиката, 
централните ръководства на партиите, ком­
петентни съгласно устава, и ръководствата на 
коалициите от партии, компетентни съгласно 
решението за образуване на коалицията“. В 
случая правото на оспорване е упражнено в 
последния ден на установения срок от реги­
стрираната за участие в изборите и излъчила 
кандидати за президент и вицепрезидент 
Българска социалистическа партия (БСП), 
като тази наша констатация се основава не 
само на информация от медиите, но и на 
официалната интернет страница на партията. 
Според посочените информационни източни­
ци оспорването е на основание решение на 
Изпълнителното бюро на Националния съвет 
на БСП, прието на заседанието от 08.11.2011 г. 
Изпълнителното бюро обаче не е визираното 
от ИК централно ръководство на съответната 
партия, компетентно съгласно нейния устав 
да я представлява във взаимоотношенията 
є с органите на държавната власт. Съгласно 
чл. 2.1, буква „в“ от Устава на БСП в периода 
между заседанията на конгреса с това право­
мощие разполага единствено Националният 
съвет на БСП, докато по силата на чл. 4.1 от 
Устава компетентностите на Изпълнителното 
бюро са ограничени в рамките на решаване на 
текущи въпроси на партийния живот, вземане 
на решения по имуществени, финансови и 
стопански въпроси на партията, които не са 
от изключителна компетентност на Конгреса 
или Националния съвет, свикване на заседа­
ния на Националния съвет и отчитане пред 
него. Включването на решението за оспорване 
на президентските избори в изключителната 
компетентност на Националния съвет е и 
повече от логично, защото същият орган е 
оправомощен да вземе и е взел решенията за 
участие на партията в изборите и утвърждаване