Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  110
върховенството на конституцията (чл. 5, ал. 1 
и 2 КРБ), разделението на властите (чл. 8 КРБ) 
и независимостта на съдебната власт (чл. 117, 
ал. 2, чл. 129, ал. 2 и чл. 130, ал. 4 КРБ)?
3. Допустимо ли е упражняването на основ­
ни конституционни функции по чл. 129, ал. 2 
от Конституцията на Република България от 
ВСС при изтекъл мандат и непопълване на 
неговия състав от 1/5 от членовете, които 
се избират от органите на съдебната власт, 
в светлината на задълженията за участие в 
изграждането и развитието на Европейския 
съюз по чл. 4, ал. 3 КРБ?
4. Съответства ли на международните до­
говори, по които страна е Република Бълга­
рия, а именно – чл. 6, ал. 1 от Европейската 
конвенция за защита правата на човека и 
основните свободи, правомощието на ВСС по 
чл. 30, ал. 2, т. 6 от ЗСВ да направи предложе­
ние до президента на Република България за 
назначаване и освобождаване на председателя 
на Върховния касационен съд, председателя на 
Върховния административен съд и на главния 
прокурор при изтекъл мандат и непопълване 
на неговия състав от 1/5 от членовете, които 
се избират от органите на съдебната власт?“
Според вносителя съществува „обективен 
правен спор относно тълкуването и прила­
гането на действащи конституционни норми 
и на норми на международни договори, и то 
сред членовете на висшия административен и 
кадрови орган на съдебната власт – ВСС, който 
е призван да брани нейната независимост“, 
което е „достатъчно основание за обосноваване 
на това тълкувателно искане“. В искането е 
посочено, че е налице „известна юридическа 
неяснота, тъй като Конституционният съд 
изрично отхвърля искането за обявяване на 
противоконституционност на разпоредбата 
на § 23, ал. 2 ЗИД на КРБ, като в същото 
време е обявил за противоконституционни 
ключови разпоредби от самата структурна 
реформа на ВСС, към която препраща пре­
ходната разпоредба“. Изложени са аргументи, 
че поради „отказа да обяви тази разпоредба 
за противоконституционна“ тя е „действащо 
право към настоящия момент и по силата на 
принципа на правовата държава (чл. 4 КРБ), 
на върховенството на конституцията и непо­
средственото действие на нейните разпоредби 
(чл. 5, ал. 1 и 2 КРБ) следва да се прилага 
пряко от компетентните органи“. Изтъква се, 
че „упражняването на правомощия по избор 
на главен прокурор, председатели на ВАС и 
ВКС от състава на ВСС с изтекъл мандат и с 
непълноценно съотношение на политическата 
и професионалната квота засяга принципа на 
разделение на властите по чл. 8 от Основния 
закон и се нуждае от тълкуване“. 
Вносителят счита, че „изтеклият мандат 
на настоящия ВСС изисква членовете му да 
се въздържат от вземане на решения, които 
конституционно са обвързани с установените 
мандати на съответните органи“, и подчертава, 
че „смисълът на различната продължителност 
на мандатите на ВСС и на председателите на 
върховните съдилища и на главния прокурор, 
установена в Конституцията, обуславя и не­
допустимост на ситуации, при които един и 
същ състав на ВСС избира повече от един път 
последователно председатели на ВАС и следващ 
главен прокурор“. Сочи, че „[о]съществяване­
то на основната конституционна функция на 
ВСС извън мандата на неговите членове и в 
противоречие с изрична конституционна норма 
създава риск за независимостта на съдебна­
та власт“, както и че „[о]съществяването на 
кадровите правомощия на ВСС като админи­
стративен орган на съдебната власт, който е в 
непълен състав, което позволява доминиране на 
парламентарната квота над професионалната 
(съдийска и прокурорска), създава възможност 
за неправомерно политическо влияние и риск 
от нарушаване независимостта на органите, 
упражняващи съдебната власт“. 
Според вносителя „[п]ри тези условия из­
борът от състав на ВСС с изтекъл мандат не 
съдържа достатъчно правни гаранции, годни 
да избегнат всякакъв риск от използване на 
кадровите правомощия на главния прокурор, 
председателите на ВКС и ВАС като система 
за политически контрол на съдържанието на 
съдебните решения или като инструмент за 
натиск и сплашване на съдии, който може 
по-специално да създаде впечатление за лип­
са на независимост или безпристрастност у 
тях, което може да накърни доверието, което 
правосъдието трябва да вдъхва на правните 
субекти в едно демократично общество и 
в една правова държава“. Позовава се на 
практика на Съда на Европейския съюз във 
връзка със задължението на държавите членки 
да не изменят „законодателството си така, 
че да ограничи защитата на ценностите на 
правовата държава“. Посочва, „че наличието 
на съмнение в независимостта на съдебната 
власт е засягане на устоите на България в ЕС 
и на конституционния принцип за участието 
и развитието на ЕС“.
В искането се твърди противоречие на 
чл. 30, ал. 2, т. 6 ЗСВ с чл. 6, ал. 1 КЗПЧОС, 
като вносителят се позовава на практиката 
на Европейския съд по правата на човека 
(ЕСПЧ), съгласно която „изискванията за 
спазването на мандата на член на съдебен 
съвет са идентични с изискванията за спазване 
на мандат на съдия“.
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на ини­
циатива съгласно чл. 150, ал. 1 от Конститу­
цията – 56 народни представители от 51-вото 
Народно събрание.
Предмет на искането по отношение на 
първите три въпроса е задължително тълку­
ване на конституционни разпоредби – чл. 129, 
ал. 2 във връзка с чл. 4, чл. 5, ал. 1 и 2, чл. 8