Държавен вестник, бр. 80, 2000 г., стр. 2

С Т Р .  2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  80
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
 РЕШЕНИЕ № 9
от 21 септември 2000 г.
по конституционно дело № 6 от 2000 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел—Живко Сталев, и членове: Асен Манов,
Цанко Хаджистойчев, Станислав Димитров, Не-
делчо Беронов, Димитър Гочев, Стефанка Сто-
янова, Иван Григоров, Тодор Тодоров, Алек-
сандър Арабаджиев, Георги Марков, Маргари-
та Златарева, при участието на секретар-прото-
колиста Силвия Василева разгледа в закрито
заседание, проведено на 21 септември 2000 г.,
конституционно дело № 6 от 2000 г., докладва-
но от съдията Александър Арабаджиев.
Делото е образувано на 17 май 2000 г. по иска-
не на 56 народни представители от състава на
ХХХVIII Народно събрание, направено на осно-
вание чл. 149, ал. 1, т. 1, 2 и 4 от Конституцията.
Искането се отнася до възможността орга-
ните на местното самоуправление да бъдат ав-
тономни в определянето на разходите и прихо-
дите на общината и се основава на основното
конституционно начало, установено в чл. 2, ал. 1
от Конституцията, че Република България е
единна държава с местно самоуправление. Из-
ложените съображения са насочени към кон-
ституционосъобразността на разпоредбата на
чл. 21, ал. 1, т. 7 от Закона за местното самоуп-
равление и местната администрация (ЗМСМА—
обн., ДВ, бр. 77 от 1991 г.; изм., бр. 65 от 1995 г.
и бр. 69 от 1999 г.) и нейното съответствие с
Европейската харта за местното самоуправле-
ние (Хартата). Поддържа се в крайна сметка,
че от принципа на местното самоуправление
произтича компетентност на общинските съве-
ти сами да определят приходите в общинския
бюджет. Като са наведени доводи в този сми-
съл и с оглед на Хартата и са посочени досегаш-
ни решения на Конституционния съд по сходна
проблематика, от съда е поискано:
1. Да бъде дадено задължително тълкуване
на разпоредбите на чл. 2, ал. 1 и чл. 141 от Кон-
ституцията.
2. Да се установи евентуалното несъответ-
ствие на част от разпоредбата на чл. 21, ал. 1,
т. 7 ЗМСМА с Конституцията.
3. Да се установи несъответствието на съща-
та законова разпоредба с Европейската харта
за местно самоуправление.
С определение от 6 юни 2000 г. искането е
допуснато за разглеждане по същество и в три-
те му части, като по отношение на частта, отна-
сяща се до даването на задължително тълкува-
не на разпоредбите на чл. 2, ал. 1 и чл. 141 от
Конституцията, са направени съответни уточ-
нения, чрез които е конкретизиран предметът
на тълкуване. По отношение на частта, отнася-
ща се до установяване на противоконституци-
онност на посочената законова разпоредба, в
мотивите на определението е отбелязано, че
искането следва да се схваща като насочено не
срещу правомощието на общинските съвети да
определят размера на местните данъци и такси
в граници, определени със закон, а срещу огра-
ничението, което произтича от това, че право-
мощието може да се упражнява само в граници,
установени със закон.
Със същото определение като заинтересува-
ни страни по делото, на които е дадена възмож-
ност да изразят становище по съществото на
искането, са конституирани Народното събра-
ние, Министерският съвет, министърът на фи-
нансите, министърът на регионалното разви-
тие и благоустройството и Националното сдру-
жение на общините в Република България.
Всички заинтересувани страни са предста-
вили писмени становища.
Представено е и допълнително становище
от името на народните представители, напра-
вили искането.
В становището на Народното събрание, при-
ето от постоянната Комисия по местното само-
управление, регионалната политика и благоуст-
ройството, се посочва, че в отсъствието на ле-
гална дефиниция на понятието “местно само-
управление” трябва да се използва съдържащо-
то се в чл. 3, т. 1 от Европейската харта, и се
отбелязва пълното съответствие между чл. 21,
ал. 1, т. 7 ЗМСМА и чл. 9, т. 3 от Хартата. С
оглед на разпоредбите на чл. 60, ал. 1 и чл. 84,
т. 3 от Конституцията и досегашната практика
на Конституционния съд се поддържа, че об-
щинските съвети разполагат с правото да опре-
делят размера на местните данъци и такси, които
формират собствените им приходи, като упраж-
няването на това право следва да става в закон-
но установените предели.
В становището на Министерския съвет се
излага разбирането на правителството относ-
но тълкуването на чл. 2, ал. 1 от Конституци-
ята, а по отношение на чл. 141 се изтъква, че
разширително тълкуване, каквото се внуша-
ва чрез искането, не се налага, тъй като то
може да доведе до противоречие с други кон-
ституционни положения. Подчертава се, че се-
гашната конституционна и законова уредба
не ограничава възможността на общините
сами да определят приходите си, а по отноше-
ние на разбирането, че от самостоятелността
на общинските бюджети произтича самосто-
ятелността на общинските органи (съвети)
сами да определят финансовите източници на
своя бюджет се посочва, че то противоречи на
чл. 141, ал. 2 от Конституцията. Относно ис-
кането за установяване на противоконститу-
ционност на чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА се под-
държа, че то се отнася за цялата разпоредба,
а не само за частта, изразена с думите “в гра-
ници, предвидени със закон”, като с оглед на
разпоредбите на чл. 60, ал. 1 и чл. 84, т. 3 от
Конституцията и на практиката на Конститу-
ционния съд по тези въпроси се изтъква поло-
жението, съгласно което данъчните задълже-
ния се създават със закон, а не с акт на друг
(държавен) орган. Според това становище съ-
ществува противоречие между т. 3 от искане-
то и т. 3 от определението на съда по допусти-