Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 27

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27   
се отчитат при колективното трудово договаряне 
за следващия 3-годишен период (чл. 53, ал. 2 
ЗЗО). Съдът намира за необходимо да отбеле­
жи също така, че оспореният закон не дава на 
страните по националните рамкови договори 
(според чл. 53, ал. 1 ЗЗО това са НЗОК, БЛС и 
БЗС) нормотворческа компетентност относно 
задължителния минимален размер на трудовите 
възнаграждения на медицинските специалисти 
в лечебните заведения, изпълняващи договори 
с НЗОК, а посредством препращането към 
предвиденото в отрасловия колективен трудов 
договор по този въпрос единствено установя­
ва ясен и задължителен законов стандарт на 
справедливо и достойно заплащане на техния 
труд, чрез който от страна на държавата се 
обезпечават основни конституционни права 
на гражданите. 
Съдът обръща внимание, че гарантирането 
на определен задължителен праг на трудовите 
възнаграждения на медицинските специалисти 
обвързва в еднаква степен всички лечебни 
заведения за болнична помощ, получаващи 
средства от бюджета на НЗОК по силата на 
сключени договори за закупуване на медицинска 
помощ, и в този смисъл не накърнява тяхната 
равнопоставеност. Във връзка с това следва да 
се има предвид необходимостта оспорената 
законова уредба да се тълкува в цялостния 
нормативен контекст, в който е разположена 
и проявява действието си, а чл. 5, т. 10 ЗЗО 
установява като принцип на задължителното 
здравно осигуряване по смисъла на чл. 1, ал. 2 
от закона „свободен избор от осигурените на 
изпълнители на медицинска помощ“. От тази 
гледна точка лечебните заведения за болнична 
помощ, изпълняващи договори с НЗОК, се 
намират в еднакво правно положение както 
по отношение на законово установения задъл­
жителен стандарт за заплащане на труда на 
медицинските специалисти, така и с оглед на 
свободната конкуренция на предоставяните 
услуги, което именно отговаря на изискването 
на чл. 19, ал. 2 от Конституцията за гарантиране 
на „еднакви правни условия за стопанска дей­
ност“. В този контекст в Решение № 9 от 2010 г. 
по к.д. № 4/2010 г. е посочено, че разпоредбата 
на чл. 59, ал. 10 ЗЗО (според която всяко ле­
чебно заведение за болнична помощ може да 
сключи договор по ал. 1 само за тази дейност 
за оказване на болнична медицинска помощ 
по чл. 45, за която има специалисти, работещи 
на основен трудов договор) установява еднакви 
правни изисквания към лечебните заведения за 
болнична помощ за наличие на специалисти 
на основен трудов договор, които могат да из­
пълняват пакета от дейности, финансирани от 
НЗОК. В този смисъл оспорената разпоредба 
на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО кореспондира и със 
законовия принцип, според който „лечебните 
заведения са равнопоставени независимо от 
собствеността им“ (чл. 4, ал. 2 от Закона за 
лечебните заведения) (ЗЛЗ). 
Съобразно изясненото є по-горе съдържание 
в контекста на формулираните от законодате­
ля цели за обезпечаване на конституционно 
признати права на гражданите, оспорената 
разпоредба според Съда не е неясна, което да 
обуслови противоречие с принципа на право­
вата държава, изискващ прецизност, яснота 
и непротиворечивост на законите, а оттук и 
предвидимост на правното регулиране (Решение 
№ 8 от 2012 г. по к.д. № 16/2011 г.; Решение № 3 
от 2016 г. по к.д. № 6/2015 г.; Решение № 12 от 
2016 г. по к.д. № 13/2015 г.). 
Съдът отчита, че по същество с оспорената 
разпоредба на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО, с която 
се предвижда минимален задължителен размер 
на трудовите възнаграждения на медицинските 
специалисти в лечебните заведения за болнична 
помощ, държавата в лицето на законодателя се 
намесва в частноправни правоотношения между 
равнопоставени субекти, каквито са страните 
по трудовото правоотношение. Според чл. 66, 
ал. 1, т. 7 КТ съдържанието на трудовия дого­
вор и в частност „основното и допълнителните 
трудови възнаграждения с постоянен характер, 
както и периодичността на тяхното изплаща­
не“ се определят от страните. Въздействието 
на държавата върху съдържанието на такива 
правоотношения, които според българското 
законодателство се основават на свобода на 
договарянето, е несъвместимо с правовата 
държава и следователно е несъвместимо с 
Основния закон, но само когато се надхвърлят 
„конституционно установените и допустими 
граници на държавна намеса“ (Решение № 17 от 
1999 г. по к.д. № 14/1999 г.). Във връзка с това 
Съдът намира, че в конкретния случай намеса­
та на държавата в съдържанието на трудовите 
правоотношения по въпроса за минималното 
трудово възнаграждение на медицинските 
специалисти е конституционно оправдано, тъй 
като е насочено към гарантиране на такива 
висши конституционни ценности, каквито са 
здравето и животът на гражданите, както и 
правото им на труд.
Във връзка с формираните по-горе изво­
ди относно конституционосъобразността на 
оспорената законова уредба Съдът намира за 
необходимо изрично да отбележи, че съгласно 
чл. 367, ал. 1 от Националния рамков договор 
№ РД-НС-01-2 от 1.09.2023 г. за медицинските 
дейности между НЗОК и БЛС за 2023 – 2025 г. 
„Националната здравноосигурителна каса заку­
пува, респ. заплаща, медицинската помощ по 
чл. 55, ал. 2, т. 2 от ЗЗО при условията и по реда 
на НРД, определена като пакет, гарантиран от 
бюджета на НЗОК, съгласно Наредба № 9 от 
2019 г.“, а същевременно методиката за остой­
ностяване на дейностите в болничната меди­
цинска помощ по чл. 372 от същия Национален 
рамков договор не посочва отделните разходи, 
които се включват в цената на закупуваните от 
НЗОК дейности по клинични пътеки. По този 
начин се оказва, че нормативната уредба, като 
не определя като част от цената на клинични­