Държавен вестник, бр. 49, 2016 г., стр. 11

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
Ограничението е непропорционално и 
защото целите на закона за защита на класи­
фицираната информация от нерегламентиран 
достъп, както и защитата на националната 
и международната сигурност могат да бъдат 
успешно и ефективно постигнати и без комен­
тираното ограничение. Това е така, защото 
нормите на чл. 40, ал. 1, т. 6 и 8 ЗЗКИ въз­
лагат на органа, извършващ проучването, да 
направи оценка на надеждността на лицето 
от гледна точка на сигурността (т. 6), както 
и за опазването на тайна (т. 8), а чл. 41 и 42 
ЗЗКИ установяват критериите. При това поло­
жение е ясно, че действащата правна уредба не 
създава правни пречки наличието на висящо 
наказателно производство да бъде преценявано 
комплексно наред с останалите релевантни 
обстоятелства и съобразно конкретиката на 
всеки отделен случай – дали и доколко то 
би се отразило на надеждността на лицето, с 
оглед посочените по-горе законови критерии. 
По този начин би се осигурило постигането 
на преследваната легитимна цел, и то без да 
се достига до произтичащите от оспорената 
норма несъразмерни ограничения, които се 
търпят, без да е налице реална и стриктна 
необходимост от прилагането им.
Казаното се отнася и за следващия особено 
съществен аспект на обсъжданото ограниче­
ние – засягането на правото на труд на опре­
делена категория служители. Това право също 
не е абсолютно. То подлежи на ограничаване, 
но винаги съобразно критериите, посочени 
по-горе, приложими при всяко засягане на 
основни конституционни права.
Конституционният съд е изградил богата 
и последователна практика в тази насока, 
която не намира основание да променя и към 
настоящия момент (вж. напр. Решение № 14 
от 1992 г. по к. д. № 14 от 1992 г., Решение 
№ 7 от 1996 г. по к. д. № 1 от 1996 г., Реше­
ние № 18 от 1997 г. по к. д. № 12 от 1997 г., 
Решение № 20 от 1998 г. по к. д. № 16 от 
1998 г., Решение № 1 от 2002 г. по к. д. № 17 
от 2001 г., Решение № 4 от 2002 г. по к. д. 
№ 14 от 2002 г., Решение № 5 от 2003 г. по к. 
д. № 5 от 2003 г., Решение № 15 от 2010 г. по 
к. д. № 9 от 2010 г., Решение № 2 от 2011 г. по 
к. д. № 2 от 2011 г., Решение № 13 от 2012 г. 
по к. д. № 6 от 2012 г., Решение № 2 от 2015 г. 
по к. д. № 8 от 2014 г. и др.).
Въпреки наличието на законова установе­
ност и легитимна цел прилагането на оспо­
рената разпоредба има за резултат и прекра­
тяването на договора за военна служба без 
предизвестие в хипотезите на отказ за издаване 
и при отнемане на разрешението за достъп 
до класифицирана информация (чл. 165, т. 7 
ЗОВСРБ), когато основанието е наличието на 
образувано досъдебно или съдебно производ­
ство. В хипотезата на чл. 158, ал. 2 ЗОВСРБ, 
когато наказателното производство срещу 
военнослужещия е прекратено, той е оправдан 
или е осъден за неумишлено (непредпазливо) 
престъпление от общ характер, същият се 
възстановява на длъжността, а времето на 
отстраняването му се зачита за служебен 
стаж и се дължи обезщетение за периода на 
отстраняването. При постановяване на отказ 
за издаване или отнемане на разрешението 
за достъп до класифицирана информация 
обаче, когато предпоставката също е нали­
чие на образувано наказателно производство, 
настъпилият благоприятен изход от процеса 
за обвиняемия (подсъдимия) не е предвиден 
като основание за неговото възстановяване. 
При тези данни, доколкото съдържа различни, 
дори в случая противоположни разрешения, 
при еднакви основания, съществуващата 
правна уредба противоречи и на принципа за 
правовата държава, установен в Преамбюла 
и чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Непропорционалността в случая се конста­
тира и съобразно критерия за „необходимото 
за осъществяване на правосъдието“ съгласно 
чл. 31, ал. 4 от Конституцията, т. е. с оглед 
законосъобразно протичане на наказателния 
процес, респ. за отстраняването на възможните 
пречки, тъй като правилата на НПК осигу­
ряват достатъчно и надеждни гаранции. Ето 
защо коментираното ограничение с нищо не 
допринася за постигането на визираната цел.
Предвид изложеното до тук, Конституцион­
ният съд приема, че искането на президента 
в първата си част е основателно. Разпоред­
бата на чл. 40, ал. 1, т. 5 ЗЗКИ е в колизия 
с конституционните норми на чл. 31, ал. 3 и 
4 и чл. 48, ал. 1, изр. 1. Това налага съдът да 
упражни правомощието си по чл. 149, ал. 1, 
т. 2 от Основния закон, като обяви оспоре­
ната разпоредба за противоконституционна. 
При този изход на конституционния спор, 
предвид последиците по чл. 151, ал. 2, изр. 
2 от Конституцията и чл. 22, ал. 2 ЗКС, е 
безпредметно обсъждането на оспорената 
от вносителя норма за съответствието є с 
международните актове, по които Република 
България е страна.
По искането за установяване на противо­
конституционност на разпоредбата на чл. 165, 
т. 7 ЗОВСРБ в частта „при отказ за издаване, 
при отнемането на разрешението за достъп 
до класифицирана информация или“.
Макар с оглед формулировката в искането 
разпоредбата на чл. 165, т. 7 ЗОВСРБ да се 
оспорва от вносителя в частта „при отказ за 
издаване, при отнемането на разрешението за 
достъп до класифицирана информация или“, 
предложената аргументация е ограничена до 
мотивите, обосноваващи противоконституци­
онност на чл. 40, ал. 1, т. 5 ЗЗКИ, с акцент 
върху правните последици и по-конкретно 
правото на труд на определена категория слу­
жители. Поддържа се, че отказът за издаване