Държавен вестник, бр. 39, 2003 г., стр. 5

Б Р О Й  39
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
2. По § 2 ЗИДЗПСК (чл. 35г)
Относно предоставянето на Народното съб-
рание правомощието да “одобрява” решението
за определяне участника, спечелил конкурса за
приватизационната сделка по чл. 35г ЗИДЗПСК,
атакуван като противоконституционен от Пре-
зидента на РБ (к.д. № 8 от 2003 г.).
Без съмнение тази функция не е нито зако-
нодателство, нито парламентарен контрол. А
какво е? Дали законодателят е ограничен от
чл. 62 от Конституцията да възлага на Народ-
ното събрание някакви правомощия извън тези,
посочени в чл. 62?
Мисля, че чл. 62 не изключва възможността
НС да поема и други функции, които не са нито
законодателство, нито парламентарен контрол,
а имат управленчески характер и това личи от
богатото съдържание на чл. 82 от Конституци-
ята, в който са изброени правомощията на НС.
Освен това с одобряване на купувача по при-
ватизационната сделка не се осъществява ни-
каква съдебна функция, за да се твърди, че с
това се нарушава принципът на чл. 8 за разде-
лението на властите. Това одобрение не е пра-
восъдие, не е правораздаване.
Одобряването на избора на купувача от стра-
на на Народното събрание в никакъв случай не
може да се квалифицира като контрол по зако-
носъобразност, та да се направи изводът, че в
случая се нарушава принципът на разделение на
властите (чл. 8 от Конституцията) и се възлага
на НС изпълнение на една правосъдна функция.
Моето становище за непротивоконституци-
онност на текста не противоречи на решението
на КС по к.д. № 4 от 1999 г. (по което съм бил
докладчик), защото в случая се касае до изк-
лючване от съдебен контрол на конкретно по-
сочени актове, а не изобщо на актове на даден
орган на администрацията.
Съдия: Димитър Гочев
Румен Янков и Пенка Томчева
1. Относно твърденията за противоречие
на § 2, с който е създаден чл. 35е ЗИДЗПСК, с
чл. 4, 56, 57, 117, чл. 120, ал. 2 и чл. 127, т. 3 от
Конституцията (т. 2 и 3 от искането на гру-
пата от 50 народни представители, т. 2, 3 и 4
от искането на президента и т. 1 от искането
на групата от 56 народни представители)
Приватизацията по легалното определение
на чл. 1 ЗПСПК е прехвърляне чрез продажба
на български физически, юридически или на
чуждестранни лица дялове или акции, или обо-
собени части от търговски дружества. Един от
методите на приватизация по глава шеста на
ЗПСПК е придобиването на акции, собственост
на държавата, чрез публично оповестен кон-
курс—чл. 32, ал. 1, т. 3 ЗПСПК.
От изложеното се вижда, че доколкото фи-
зически лица (за юридическите това е невъз-
можно) участват в приватизационни процеду-
ри, не могат да бъдат засегнати техни основни
права и свободи, посочени в чл. 35, 37, 41, 44 от
Конституцията, а единствено правото им и това
на юридическите лица да обжалват всички ад-
министративни актове, доколкото е предвиде-
на законова забрана.
В случая определена категория администра-
тивни актове, изброени в чл. 35е ЗИДЗПСПК
не могат да бъдат обжалвани пред съд при про-
веждането на публично оповестен конкурс, за-
щото са от значение за националната сигурност.
Поставя се въпросът съдебният контрол, като
конституционна ценност, може ли да бъде ог-
раничен в името на друга ценност—“национал-
ната сигурност”, понятие, посочено в чл. 24, ал. 2
и чл. 105, ал. 2 от Конституцията, без да е опре-
делено съдържанието му.
Не може да се твърди, че понятия като “наци-
онална сигурност”, “свободна стопанска иници-
атива”, “стопанска дейност” и други изброени в
Конституцията не могат да бъдат дефинирани.
Тук става дума за нещо друго—наред със стрикт-
ните определения, правото прибягва и до други
с неопределено, даже неясно съдържание. В слу-
чая е налице утвърдена трайна юридическа тех-
ника, която предоставя нормативна делегация
на органите на власт в рамките и хода на управ-
ление да интерпретират понятията с оглед на
съществуващите реалии. Това е така, защото
точните дефиниции установяват трудно подви-
жен, закостенял юридически ред, който може да
бъде сериозна пречка за ефективно управление.
Така стоят нещата и с понятието “национал-
на сигурност”. В днешно време сигурността на
държавата е свързана не само със секретност,
подготовка на въоръжени сили, гарантиране на
суверенитета и териториалната неприкоснове-
ност. Добра илюстрация за казаното е Концеп-
цията за националната сигурност (ДВ, бр. 46 от
1998 г.). Според т. 20 “национална сигурност има,
когато не съществува не само политически дик-
тат, но и икономическа принуда” за държавата;
в т. 24 като основен фактор на сигурността е
посочена степента на развитие на страната, а
т. 38 сочи икономическия фактор като решаващ
за гарантиране на националната сигурност. Не
само това—посочената концепция в т. 49 като
приоритетен фактор за националната сигурност
има предвид дори екологичния фактор. От тази
гледна точка бегъл поглед на приложение № 2
към чл. 35е, ал. 1 ЗИДЗПСПК показва, че пред-
приятията от списъка са от значение за сигур-
ността на страната. Така от значение е приобре-
тателят на предприятието дали не е уязвим от
гледище на поетите международни ангажимен-
ти на страната срещу прането на пари или кой
ще придобие правото на собственост на части от
военнопромишления комплекс, произвеждащ
стоки за двойна употреба и пр.
Краткото изложение показва, че законода-
телят не се е позовал произволно на конститу-
ционната ценност “национална сигурност”.В
чл. 120, ал. 2 от Конституцията е предоставено
правото му да направи изключение, като огра-
ничи определена категория административни
актове от съдебно обжалване. Това е сторено с
чл. 35е ЗИДЗПСПК.