Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
което представлява нарушение, е маловажен 
случай, когато засяга в незначителна степен 
ценностите, с оглед на чиято защита то е било 
обявено за наказуемо.
Развитите по делото виждания насочват 
вниманието към въпроса, кога предвидената 
глоба е ниска по размер. Ниският с оглед 
фиксирания в даден закон размер на глоби 
за извършени административни нарушения 
сам по себе си не оправдава ограничаването 
на съдебното им обжалване. Факт е, и това 
личи от мотивите на внесения през 2011 г. 
законопроект за изменение и допълнение на 
Закона за движението по пътищата и стана­
лите в Народното събрание разисквания, че 
тенденцията е да се въведат по-тежки санкции, 
включително глоби, към нарушителите на 
правилата за движението по пътищата предвид 
особената опасност на пътнотранспортните 
произшествия. При това положение въвежда­
нето на високи по размер глоби не може да не 
рефлектира върху претендирания минимален 
размер на глоба, чието налагане по-нататък 
да се обвърже с обжалването є в съда. Този 
размер може да изглежда минимален в рамки­
те на цялата система на наказания, налагани 
за нарушения на правилата за движението 
по пътищата, но съвсем не е минимален от 
гледна точка на други обективни критерии, 
например минимална работна заплата, средна 
работна заплата и др. Естествено, след като 
политиката е да се прилагат по-тежки санк­
ции предвид необходимостта да се намали 
броят на пътнотранспортните произшествия, 
очевидно минималната по Закона за движени­
ето по пътищата глоба се оказва значителна 
с оглед интереса на нарушителя и следова­
телно въпросът за нейната обжалваемост се 
усложнява. В резултат определеният в чл. 189, 
ал. 13 ЗДвП като минимален размер на гло­
бата, която не може да се обжалва пред съд, 
превишава в пъти границата, която поставя 
в това отношение общият закон в областта 
на административното наказване. 
Обвързването на съдебната необжалвае­
мост на една глоба с нейния минимален от 
гледна точка на предвиждания в даден закон 
размер на глобите ще доведе до несправедливи 
резултати – въпреки че се засяга обективно 
погледнато значителен имуществен интерес 
на гражданина, той ще бъде лишен от съдебна 
защита. И обратно, ако се премине към система 
на по-ниски глоби, резултатът не би трябвало 
да се изрази в превръщането на съдебното 
обжалване в изключение. И в двата случая 
ще се изправим пред своеобразно степенуване 
на правото на защита, въпреки че то е, както 
вече бе посочено, универсално право. Следова­
телно използването на минималния от гледна 
точка на даден закон размер на налаганите 
глоби като критерий за преценка дали да се 
допусне, или не тяхното съдебно обжалване, е 
неприемливо. Различни съображения стоят в 
основата на едното и на другото – размерът на 
дадена глоба е най-вече функция на наруше­
нието, за което тя се налага, докато въпросът 
за обжалването е основно процесуален про­
блем на реализация на правото на защита, 
с което всички разполагат. В този смисъл 
се произнася и общият закон, който урежда 
административното наказване у нас (чл. 39 и 
чл. 59 ЗАНН). Според него при маловажни 
случаи на административни нарушения, ус­
тановени при извършването им, когато това 
е предвидено със закон, контролният орган 
може да налага на място глоби от 10 до 50 лв. 
и допуска глоби, по-ниски от 50 лв., да могат 
да се обжалват пред съд, с изключение на тези 
до 10 лв. С други думи, ниски по размер глоби, 
доколкото се налагат за маловажни случаи 
на административни нарушения, също могат 
да бъдат атакувани пред съд. Следователно 
много по-убедително изглежда като основание 
да се оправдае евентуалното ограничаване 
на съдебното обжалване на наложена глоба 
да бъде нейният нисък размер, преценен от 
гледна точка на съществуващата обективна 
представа, че става въпрос за незначително 
засягане на интереса на потърпевшия, а не 
ниският с оглед предвидения в рамките на 
даден закон размер на глобите. 
Малозначителността като основание за не­
допустимост на съдебната защита отскоро бе 
изрично установена и в Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи. 
Член 35, § 3, (b) КЗПЧОС предвижда, че ин­
дивидуална жалба може да не бъде допусната 
за разглеждане на основание, че причинени­
те вреди са незначителни, но наред с други 
условия поставя и изискването жалбата да е 
била разгледана от национален съд. Очевидно 
Конвенцията не отстъпва от позицията, че 
маловажността на нарушението и размерът 
на санкцията могат да имат някакво значение 
за елиминирането на достъпа до съд, когато 
става въпрос за основни права и по-специално 
за правото на защита. Още повече забраната 
по чл. 189, ал. 13 ЗДвП е уредена по начин, 
който въобще не се интересува от това, има ли 
в резултат на извършеното административно 
нарушение вреди и какъв е техният размер.
Според Конституционния съд все пак ни­
ският размер на наложено административно 
наказание „глоба“ не би следвало сам по себе 
си да оправдае отпадането на възможността 
нарушителят по дадено пътнотранспортно 
произшествие да атакува наложеното му адми­
нистративно наказание пред съд. То не може 
да се обоснове от гледна точка на правата на 
засегнатия. В някои представени по делото 
становища възприетото в чл. 189, ал. 13 ЗДвП 
решение се оправдава преди всичко със съо­
бражения за целесъобразност – повишаване 
събираемостта на глобите, облекчаване на 
администрацията или разтоварване на съда. 
Подобни доводи обаче нямат същата тежест,