Държавен вестник, бр. 47, 2016 г., стр. 13

БРОЙ  47	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
разбиране е и погрешно, тъй като решението за 
откриване на производство по несъстоятелност 
на банка е постановено в специфично исково 
производство. Този извод следва от практиката 
на ВКС, съгласно която решенията на съда 
по несъстоятелност подлежат на отмяна по 
реда на чл. 303 ГПК по отношение на два 
материалноправни въпроса – задължителна 
част от решението: състоянието на неплате­
жоспособност и датата, от която длъжникът се 
счита за неплатежоспособен. Или акционерите 
в производството пред гражданския съд биха 
могли да се защитят адекватно по втория 
въпрос, който е от изключителна важност за 
изхода по така наречените „свързани искове“, 
които са от значение за попълване на масата 
на несъстоятелността.
По втория предварителен въпрос
Частично отговор на него се съдържа и в 
изложението по-горе. 
Накратко, разгледаното по-горе встъпване 
по смисъла на чл. 11, ал. 4 ЗБН съставлява 
проявна форма на осъществяване на правото 
на защита като елемент от по-общото понятие 
достъп до съд. Европейският съд по правата 
на човека в тази връзка изрично е посочил, 
че … „Съществуването на твърдяно правно 
средство за защита трябва да е достатъчно 
сигурно, тъй като в противен случай ще липсва 
достъпността и ефективността, необходими за 
целите на чл. 6, ал. 1“ („Капитал банк“ АД 
срещу България).
С решение от м. юни 2016 г. по дело 
№ 7031/05 – „Международна банка за търго­
вия и развитие“ АД и др. срещу България, 
Европейският съд по правата на човека във 
връзка с процедурите по обявяване на банката 
в неплатежоспособност изрично е приел, че 
е налице нарушение на чл. 6, § 1 от Конвен­
цията по два въпроса: относно отсъствието 
на надлежно представляване на банката в 
производството, инициирано по молбата на 
БНБ, и относно отказа на Софийския градски 
съд да подложи на проверка констатацията на 
БНБ, че банката е била неплатежоспособна 
(§ 117). Тези изводи на Съда в Страсбург имат 
пряко отношение към настоящото дело и 
най-вече за съдържанието, което би следвало 
да се влага в използвания от законодателя 
термин – „встъпване“ по чл. 11 ЗБН.
Затова встъпването по чл. 11, ал. 4 ЗБН е 
непълноценно: а) доколкото при възприемано 
от правораздавателните органи стеснително 
тълкуване, свеждащо се само до присъствие 
в залата, се изключва правото на същинско 
участие в процеса и б) доколкото встъпилите 
акционери са изключени от възможността 
да обжалват постановените съдебни актове. 
Срещу това законодателно решение, като 
противовес, не стои значима конституционно 
защитима цел. Не следва да се пренебрегва 
и разбирането, че последващият съдебен 
контрол, а такъв без право на инстанционно 
обжалване е невъзможен, е конститутивен 
елемент на правовата държава.
Не намирам разумни аргументи в подкрепа 
на подобен законодателен подход, доколкото 
същият е доведен до крайност (не е пред­
видена дори възможност за обжалване поне 
пред една по-горна инстанция), при което е 
налице явна диспропорция между твърдени­
те преследвани обществено значими цели и 
конкретното ограничаване на процесуални 
права (правото на обжалване на постановения 
съдебен акт от акционери, притежаващи над 
5 % от капитала на банката).
Този обществено неоправдан дисбаланс 
води до извод за неконституционосъобразност 
на атакуваната разпоредба от ЗБН.
По третия предварителен въпрос
Считам, че липсва корелация (връзка) 
между въведеното ограничение (лишаване от 
право на обжалване) и преследването на об­
ществено значима цел. Подобна не е възможно 
и да бъде изведена, защото е неприемливо 
чрез ограничаването на правото на инстан­
ционна жалба, чието реализиране поначало 
преследва обществено значими и защитими 
цели – проверка на законосъобразността на 
постановения съдебен акт, да се търси защита 
на друга по-висша цел. Има ли такава и в 
какво се изразява? 
ЗБН установява специални процесуални 
срокове за производството по банкова не­
състоятелност, възможност за налагане на 
предварителни обезпечителни мерки, неза­
бавно действие на решението за откриване 
на производство по несъстоятелност (чл. 13, 
ал. 2 ЗБН), като обжалването на решението 
не спира изпълнението. Така формулиран, 
текстът отчита и защитава всички обществено 
значими цели и интереси и е странно, и не­
ясно по какъв начин лишаването от право на 
обжалване на акционерите може да допринесе 
за допълнителна защита на така изброените 
вече цели и интереси или на други по-висши 
ценности, ако такива съществуват. Защото 
установяването на обективната истина и 
правилното прилагане на закона посредством 
упражняване на правото на обжалване на 
съдебния акт е също най-висша ценност на 
правовата държава.
Затова и считам, че въведеното ограниче­
ние по своята същност е негодно средство за 
постигане на неясна (илюзорна) цел, несъв­
местимо с принципите на правовата държава, 
правосъдието и правото на защита, поради 
което се явява обществено неоправдано и не­
търпимо, а с това и неконституционосъобразно.
Конституционен съдия:
Таня Райковска
4832