Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 13

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13   
Конституцията, ако не остане в рамката на 
съдържателните ограничения, установени от 
създателя на Конституцията. Съдът е ясен 
относно стандарта на преценката за консти­
туционността на извършени от Народното 
събрание конституционни промени – проце­
сът е важен, но засягането на „относително 
недосегаемите предмети“ е решаващо. 
Без да се навлиза в подробен анализ на 
тази практика, следва да се отбележи, че съдът­ 
последователно разгръща съдържателните 
конституционни ограничения, като носещата 
конструкция са разпоредбите в чл. 158 от 
Конституцията. В Тълкувателно решение № 3 
от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г. са изведени 
измеренията на „формата на държавно упра­
вление“ (чл. 158, т. 3 от Конституцията), които 
всяко Народно събрание трябва да прилага 
като съдържателни критерии при осъществя­
ване на конституционни промени. Съдът чрез 
различни формулировки в мотивите посочва, 
че е предоставено право само на Великото 
Народно събрание да изменя основните прин­
ципи, основните конституционни институции, 
мястото им в държавната йерархия, реда на 
съставянето им и техните мандати, специфич­
ната за всяка от тях дейност, отредените им 
правомощия и баланса между тях и поддържа, 
че „[н]едопустимо е обикновено Народно съб­
рание да направи промяна в определените от 
Конституцията организация, функции и статут 
на основните конституционни органи, които 
осъществяват държавното управление, както 
и в баланса между тях“. Същественото в слу­
чая е, че посочените установени в Основния 
закон „предмети“ се определят в цитираното 
решение като „това, върху което е изградена 
държавата“, т.е. като основа на държавата. 
Наред с това в Решение № 7 от 2006 г. по 
к.д. № 6/2006 г. се посочва, че разпоредбите 
на чл. 1 и 2 от глава първа „Основни начала“ 
касаят „пряко устройството и управлението 
на държавата“, но се подчертава, че в „тази 
глава са формулирани и други принципи и 
цели – народен суверенитет, правова държава, 
върховенство на Конституцията, разделение на 
властите, политически плурализъм; тази част 
от „Началата“ е предпоставка за реализиране 
и на разпоредбите на глава втора – „Основни 
права и задължения на гражданите“. Съдът 
обобщава, че „[т]е са фундаментални за всяка 
съвременна държава. Поради това не може да 
се приеме, че обикновено Народно събрание 
може да променя тази част от глава първа“. 
В Решение № 9 от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г. 
суверенитетът на народа e определен като 
„основополагащ принцип“ и „елемент от 
ядрото на Основния закон – Конституцията, 
в която е изразен ценностният консенсус за 
организация и функциониране на обществото 
и държавата“. Като подчертава, че народният 
суверенитет не действа извън и независимо 
от останалите основни начала, а формира 
заедно с тях единен комплекс, съдът отнася 
към „ядрото“ на Основния закон също така 
и разделението на властите и правовата 
държава, сочейки ги като „основата на едно 
демократично управление“. 
Нещо повече, съдът еднозначно поддържа 
вече изразената в предходната му практи­
ка позиция, че законодателната власт като 
„власт възложена“ трябва да може да отклик­
ва адекватно на промяната в обществените 
отношения, „без обаче да засяга фундамента 
на основополагащото политическо решение“. 
В редица други решения Конституционният 
съд си служи с такива словесни конструк­
ции, като „фундаменталните принципи на 
конституционно установения държавен ред“ 
и „нормативно ядро“, по отношение на прин­
ципите на народен суверенитет, разделение 
на властите, върховенство на правото или 
сочи демократичния ред под върховенството 
на правото за „конституционно установено 
по волята на суверена като елемент на фун­
даменталната структура на Основния закон“ 
(Решение № 12 от 2012 г. по к.д. № 4/2012 г., 
Решение № 9 от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г.), 
както и отнася принципа на правовата държава 
към „фундамента на установената конститу­
ционна система“ (Решение № 15 от 2022 г. по 
к.д. № 10/2022 г.). 
Съдът е последователен в своята пози­
ция, като посочва и в Определение № 10 от 
2023 г. по к.д. № 20/2023 г., че когато Народ­
ното събрание влиза в ролята на производна 
учредителна власт при условията и по реда, 
предвидени в глава девета от Конституция­
та, трябва да следва установения механизъм, 
„чрез който се постига необходимият за всяка 
демокрация баланс между фундамента, на 
който тя се крепи, и актуалния поглед към 
конституционно установените ценности, така 
че да се гарантира устойчивост на демокра­
тичния правов ред“. 
Посоченото дава основание да се направи 
извод, че макар и да не използва термини 
като „твърдо ядро“ или „конституционна 
идентичност“, българският Конституцио­
нен съд влага в изведените съдържателни 
ограничения за конституционни промени от 
Народното събрание смисъл на същностно 
съдържание на Конституцията, „ценностна 
основа/фундамент“, която е недосегаема за 
промяна от преходни и често менящи се по­
литически мнозинства. Тази ценностна основа 
не е абсолютно непроменяема, но Народното 
събрание като учредена и за това присъщо 
ограничена власт не може да я променя – това 
в една демократична конституционна държава, 
каквато е Република България, е несъвмести­
мо както с върховенството на правото, така