Държавен вестник, бр. 7, 2014 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  7
на която е бил избран. Съгласни сме, че по 
своето същностно съдържание това волеизя-
вление съставлява подаване на оставка, а по 
силата на чл. 8, ал. 4, т. 1 ЗДАНС оставката е 
едно от законовите основания за предсрочно 
прекратяване на мандата на председателя на 
ДАНС. В тази връзка с писмо от 15 юни 2013 г. 
избраният към този момент председател на 
Държавната агенция „Национална сигурност“, 
изразявайки готовността си да приеме ре-
шение, с което изборът му да бъде отменен, 
недвусмислено е заявил и желанието си да се 
оттегли от този пост. Впоследствие Пеевски е 
потвърдил изявленията си в посоченото пис-
мо, като е подал и заявление № 354-00-385 от 
17.06.2013 г., с което е уведомил председателя 
на Народното събрание, че оттегля оставката 
си като народен представител, подадена на 
14 юни 2013 г. Тези обстоятелства са отчетени 
и от вносителите на проекта за решение от 
19 юни 2013 г., като съответни мотиви в тази 
насока са били изложени в пленарната зала.
Волеизявлението на избрания на 14 юни 
2013 г. председател на ДАНС наистина има 
правни последици. То обаче съставлява 
само един от задължителните елементи на 
процедурата по чл. 8, ал. 5 във връзка с 
ал. 4 ЗДАНС за предсрочно прекратяване на 
законовия мандат. Нямаше да има пречка 
тази процедура да бъде довършена, ако с акт 
на Конституционния съд беше установена 
противоконституционност, защото консти-
туционното решение не би имало обратно 
действие и само по себе си нямаше да доведе 
автоматично до опорочаване на законността 
на избора от 18 юли 2013 г. на новия пред-
седател на Държавна агенция „Национална 
сигурност“.
Установяването на противоконституцион-
ността на оспореното решение беше необхо-
димо не за да се постави казусът „Пеевски“ 
отново, макар и за кратко време, в центъра на 
общественото внимание. За нас това не е от 
голямо значение, но беше изключително важ- 
но Народното събрание занапред, в какъвто 
и състав да бъде, да има ясен ориентир как в 
аналогични случаи да съобразява повелите на 
Основния закон, така както са изтълкувани 
от Конституционния съд. Така в бъдещата си 
практика то щеше да се въздържа чрез отмяна 
на свое решение за избор на лице на друга 
държавна служба да постига противозакон-
но предсрочно прекратяване на установения 
мандат, въпреки пълното осъществяване на 
конституционния, съответно – законовия със-
тав, необходим за надлежното му възникване. 
Ако такъв подход се толерира, би могло да 
се стигне до абсурдната ситуация, при която 
конкретно възникнали обстоятелства да се 
оценят като изключителни, за да се оправдае 
решение на парламента, с което да бъде от-
менен изборът на Министерския съвет, без 
да се съобразяват основанията и процедурите 
по чл. 111 – 112 от Конституцията.
Определението за отклоняване на искането 
на президента поради недопустимост, взето с 
гласовете на мнозинството съдии, съдържа и 
нещо полезно. Направените констатации за 
политическата целесъобразност на отмяната 
на предходното решение за избор на пред-
седател на ДАНС биха били ненужни, ако 
оспореният парламентарен акт действително 
отговаряше на конституционните изисквания.
По настоящото дело Конституционни-
ят съд трябваше да разгледа по същество 
изключително важния от гледна точка на 
конституционната практика въпрос за па-
раметрите, в които е допустимо Народното 
събрание да отменя своите решения. За 
съжаление, като краен резултат липсата на 
ясен и недвусмислен отговор е продължение 
на тенденцията отношенията на взаимно 
уважение и сътрудничество между властите 
да се разбират превратно като обслужване 
на една власт от друга.
В заключение отбелязваме, че отклоня-
ването на искането на президента и прекра-
тяването на конституционното производство 
по правно несъстоятелни съображения беше 
предизвестено. По този начин формираното в 
Конституционния съд мнозинство предотвра-
ти деликатната ситуация, в която би изпад-
нало при произнасяне по същество, защото 
ако отхвърли искането, би дало индулгенция 
за правен нихилизъм и волунтаризъм при 
издаването на управленски актове от Народ-
ното събрание, а ако го уважи, би признало 
юридическата погрешност на предходното си 
решение по чл. 72, ал. 2 във връзка с ал. 1, т. 3 
във връзка с чл. 68, ал. 1 от Конституцията. 
Възприетият подход на отказ от правосъдие 
може и да е удобен, но ерозира авторитета 
на конституционната юрисдикция и демоти-
вира възможните вносители да сезират съда 
с искания за противоконституционност на 
спорни от конституционна и щекотливи от 
политическа гледна точка управленски актове 
на парламента.
Конституционни съдии:  
Благовест Пунев
Румен Ненков
Анастас Анастасов
СТАНОВИЩА
по конституционно дело № 21 от 2013 г.
На конституционния съдия Стефка Стоева 
Като споделям изразеното в мотивите на 
определението становище за недопустимост 
на искането, поддържам и изразеното от мен 
становище при постановяване на определени-