Държавен вестник, бр. 103, 2002 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  103
Жалбоподателят сочи, че към датата на
подаване на жалбата законова делегация по
смисъла на чл. 121 ПЗРЗИДКТ (ДВ, бр. 25 от
2001 г.), а именно—Министерският съвет, да
издава нормативни актове по прилагането на
КТ, е предвидена само в чл. 137, ал. 1, т. 1 и
чл. 155, ал. 3 КТ. Но тъй като в приложение на
чл. 137, ал. 1, т. 1 КТ са издадени: специалната
Наредба за работното време (обн., ДВ, бр. 59 от
1993 г.; изм. и доп., бр. 43 от 1995 г.; изм., бр. 35
от 2001 г.) и Постановление № 322 на Минис-
терския съвет от 1994 г. за установяване на на-
малено работно време (обн., ДВ, бр. 1 от 1995 г.;
изм. и доп., бр. 43 от 1995 г.), то очевидно един-
ственото законово основание на наредбата ос-
тава само чл. 155, ал. 3 КТ. Само в тази разпо-
редба се съдържа законова делегация, по сила-
та на която Министерският съвет определя ка-
тегориите работници и служители и минимал-
ния размер на удължения платен годишен от-
пуск, на които те имат право. Следователно, с
изключение на разпоредбите на чл. 24—31, уреж-
дащи въпросите за удължения платен годишен
отпуск, във всички останали части—глава пър-
ва (раздели II и III), глава втора и глава трета
(без чл. 24—31), наредбата е нищожна—
Министерският съвет не е имал материална ком-
петентност да урежда материя в този подзаконов
нормативен акт извън въпросите, за които е на-
лице упълномощаване в разпоредбата на чл. 155,
ал. 3 КТ. В § 121 ПЗРЗИДКТ е дадена само ком-
петентност по степен, но не и по материя.
Към посоченото дотук жалбоподателят при-
бавя и аргумента, че преди изменението в “Дър-
жавен вестник”, бр. 54 от 2001 г. в § 6 от ЗР на
наредбата като законово основание за издаване-
то є фигурира § 16 ЗРКТ. След отмяната на § 16
(ДВ, бр. 100 от 1992 г.) в съответствие с чл. 13,
ал. 1 от Закона за нормативните актове (ЗНА)
материята, чието законово основание е бил § 16,
следва да се счита загубила сила считано от
1.I.1993 г., откогато влиза в сила отмяната му.
Изложените доводи за нищожност не се спо-
делят от съда.
Към момента на издаване на наредбата в § 6
от същата е посочено, че се издава на основа-
ние § 16 ЗРКТ, който в редакцията му в “Държа-
вен вестник”, бр. 27 от 1986 г. определя Минис-
терския съвет и централното ръководство на
професионалните съюзи като органи, които
могат да издават нормативни актове по прила-
гането на КТ. В § 121 ПЗРЗИДКТ (ДВ, бр. 25 от
2001 г.) такъв орган е само Министерският съ-
вет. И в двата случая на Министерския съвет е
предоставена обща законова делегация да из-
дава нормативни актове по прилагането на КТ
“доколкото друго не е предвидено в него”.
Отмяната на § 16 ЗРКТ (ДВ, бр. 100 от 1992 г.),
в сила от 1.I.1993 г., не дава основание да се при-
еме, че с това отпада и първоначалното основа-
ние за приемане на наредбата, респ. по силата на
чл. 13, ал. 1 ЗНА тези части от наредбата следва
да се считат за загубили сила от 1.I.1993 г.
Както бе отбелязано, наредбата е издадена
освен на посочените в § 6 от нея членове на КТ
и на основание § 16 ЗРКТ, който към момента
на издаването є е бил в сила. Със ЗИДКТ (ДВ,
бр. 100 от 1992 г.), в сила от 1.I.1993 г., § 16 ЗРКТ
е отменен.
По силата на чл. 13 ЗНА актът по прилагане
на закон губи изцяло или отчасти сила едновре-
менно с пълното или частичното отменяне на
закона съобразно отменяването (ал. 1), като
новият закон може да разпореди да останат
временно в сила всички или някои разпоредби
на акта по прилагането на отменения закон,
ако те са съвместими с разпоредбите на новия
закон (ал. 2).
В ЗИДКТ (ДВ, бр. 100 от 1992 г.), с който е
отменен § 16 ЗРКТ, не се съдържа разпоредба по
смисъла на чл. 13, ал. 2 ЗНА, с която временно
да е оставена в сила цялата наредба или отделни
нейни разпоредби. Към датата на образуване на
настоящото производство обаче с изменението
на § 6 от наредбата (ДВ, бр. 54 от 2001 г.) думите
“§ 16 ЗРКТ” са заменени с “§ 121 ПЗРЗИДКТ”.
Тоест—към момента на издаването и към мо-
мента на подаване на жалбата наредбата е из-
дадена на законно основание. По отношение на
периода от влизането в сила на отмяната на § 16
ЗРКТ—от 1.I.1993 г., до изменението на § 6 от
наредбата (ДВ, бр. 54 от 2001 г.) същата по ар-
гумент от чл. 13 ЗНА е загубила силата си, но
изцяло е новирана с изменението в “Държавен
вестник”, бр. 54 от 2001 г., с което Министерс-
кият съвет є придава нова правна сила.
По изложените съображения искането на
жалбоподателя за обявяване нищожността на
наредбата (с посочените изключения) е неос-
нователно.
По основателността на жалбата по искане-
то за отмяна на наредбата в обжалваните є час-
ти поради противоречие с материалноправни
разпоредби Върховният административен съд—
5-членен състав, приема следното:
По чл. 5
Текстът гласи: “Чл. 5. (1) (Изм., ДВ, бр. 54/
2001 г.) В предприятия или в отделни техни зве-
на, в които организацията на труда позволява
това, може да се установява работно време с
променливи граници.
(2) (Изм., ДВ, бр. 54/2001 г.) Работното вре-
ме с променливи граници се установява в пра-
вилника за вътрешния трудов ред. В него се
определят началото и краят на променливото
работно време за деня, както и времето, през
което всички работници и служители от пред-
приятието или от съответното звено са длъжни
да бъдат на работа в предприятието. Това вре-
ме не може да бъде по-малко от 4 часа на ден.
(3) Работното време с променливи граници
при подневно изчисляване има нормална про-
дължителност. При работно време с променли-
ви граници може да се установява и сумирано
изчисляване на работното време при условията
и по реда на чл. 142, ал. 2 КТ.