Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 25

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
Постъпилите по делото становища и правни 
мнения относно премахването на възмож-
ността за касационно обжалване на съдебните 
решения на административните съдилища 
по някои специални закони се разделят на 
две групи.
Първата група становища, която включва 
тези на Висшия адвокатски съвет, Агенцията 
за социално подпомагане, Националното бюро 
за правна помощ, Националния осигурителен 
институт, Фондацията „Програма Достъп до 
Информация“, Екологичното сдружение „За 
Земята“, проф. д-р Димитър Костов и проф. д-р 
Дончо Хрусанов, споделят и допълват доводите 
в искането, което намират за основателно.
Втората група становища, към която се 
отнасят становищата на Народното събрание, 
министъра на правосъдието, Върховния ад-
министративен съд, главния прокурор, Асо-
циацията на българските административни 
съдии и Сдружението на администрацията в 
органите на съдебната власт, намират искането 
за неоснователно.
В останалите постъпили по делото станови-
ща не е изразена позиция относно премахване-
то на възможността за касационно обжалване 
на съдебните решения на административните 
съдилища по някои специални закони.
Конституционният съд намира следното: 
В правовата държава, когато става въпрос 
за правораздавателна дейност, достъпът до съд 
трябва винаги да е открит (Решение № 6 от 
2008 г. по к. д. № 5 от 2008 г., Решение № 1 от 
2012 г. по к. д. № 10/2011 г.). Тълкуването на 
разпоредбата на чл. 56 във връзка с чл. 117 и 
чл. 119 от Конституцията сочи, че съдебната 
защита поначало е основната защита. Нито 
една разпоредба на Основния закон обаче не 
изисква съдебното производство да премине 
през повече от един стадий. Разпоредбата на 
чл. 121, ал. 1 от Конституцията гарантира на 
гражданите и на юридическите лица право 
на защита във всички стадии на процеса, 
без обаче да уточнява колко и кои са тези 
стадии, като възлага на законодателя това да 
бъде направено чрез процесуалните закони. 
Конформното тълкуване на сочените оспорени 
разпоредби с чл. 6, § 1 КЗПЧОС (Решение № 2 
от 1998 г. по к.д. № 15/1997 г., Решение № 3 
от 2011 г. по к.д. № 19/2010 г.) дава основа-
ние да се приеме, че специален закон може 
да ограничи инстанционността на съдебното 
производство, без обаче да може да изключи 
достъпа до съд. 
Конституционният съд в Решение № 8 
от 2018 г. по к. д. № 13/2017 г. е приел, че 
Конституцията поначало не въвежда правила 
относно съдебния инстанционен контрол. В 
Решение № 15 от 2018 г. по к. д. № 10/2018 г. 
Съдът подчертава, че: „Конституцията не оп-
ределя броя на съдебните инстанции. Инстан-
ционността е прерогатив на устройственото 
и процесуалното законодателство, а достъпът 
до касационната фаза не е абсолютен и може 
да бъде преценяван от върховната съдебна 
инстанция въз основа на законово установени 
критерии за подбор на касационните жалби.“ 
Член 63, ал. 1 и 8 от Закона за съдебната 
власт (ЗСВ) посочват, че административните 
съдилища в България разглеждат определените 
със закон дела като първа инстанция, а ВАС 
разглежда обжалваните пред него актове по 
дела на административните съдилища като 
касационна инстанция. Съгласно чл. 131 АПК 
съдебните производства по този кодекс са 
двуинстанционни, освен когато в него или 
друг закон е установено друго.
В практиката си Конституционният съд 
последователно отстоява разбирането, че 
изброяването в чл. 119, ал. 1 от Конституци-
ята на съдилищата в Република България не 
следва да се възприема в смисъл, че всяко 
дело, независимо от неговия предмет, трябва 
да премине през всички инстанции (Решение 
№ 27 от 1998 г. по к. д. № 20/1998 г., Решение 
№ 16 от 1998 г. по к. д. № 7/1998 г., Решение 
№ 9 от 2002 г. по к. д. 15/2002 г., Решение № 4 
от 2009 г. по к. д. № 4/2009 г., Решение № 6 
от 2018 г. по к. д. № 10/2017 г.). 
КЗПЧОС също не гарантира като само­
стоятелно право обжалването на решение на 
съд, който отговаря на изискванията на чл. 6, 
§ 1 от нея. Ако първоначалното „определяне 
на граждански права“ по смисъла на тази 
разпоредба е извършено от административен 
орган, който не прилага в процедурата си 
чл. 6 КЗПЧОС, изискванията на същия ще 
са гарантирани, доколкото производството 
му е предмет на контрол от съдебен орган, 
който има пълна юрисдикция по въпросите на 
правото и по фактите. В този случай „доста-
тъчността на контрола“ ще е изпълнена и само 
с една съдебна инстанция (Riepan v Austria).
Важна гаранция за защита правата и за-
конните интереси на гражданите и органи-
зациите, засегнати от административен акт, 
е възможността за оспорване на индивидуал-
ните и общите административни актове по 
административен ред пред непосредствено 
по-горестоящия административен орган (глава 
шеста на АПК). По-горестоящият администра-
тивен орган може да реши спора по същество 
(чл. 98, ал. 2 АПК) и постановеният акт 
подлежи на оспорване за законосъобразност 
пред съд. Той може да отхвърли жалбата или 
протеста и тогава на оспорване по съдебен 
ред подлежи първоначалният администрати-
вен акт. По този начин производството по 
оспорване по административен ред на общите 
и индивидуалните административни актове 
представлява важна процесуална възможност 
за гарантиране правото на защита, прогласено 
от чл. 56 от Конституцията. Фактът, че опре-
делено производство не преминава през две