Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  106
ни, доколкото това се извършва единствено 
и само със закон“ (Решение № 12 от 1994 г. 
по к.д. № 12/1994 г.), т.е. и самостоятелните 
носители на задължението за данъци или за 
задължителни осигурителни вноски могат да 
бъдат различно третирани, доколкото това е 
направено със закон.
Както е приел Съдът, когато в законодател­
ството е предвидена диференциация за едно 
и също право или задължение въз основа 
на определен критерий, на който отговарят 
всички субекти от една група, принципът на 
равенство не се нарушава, а напротив – ди­
ференциацията отчита и въвежда точното 
и справедливо приложение на равенството 
(Решение № 2 от 2023 г. по к.д. № 1/2022 г.). 
Диференциацията по отношение на режима на 
законните лихви отчита различния характер 
на публичните вземания и възникването на 
осигурителни права въз основа на направе­
ните осигурителни вноски, поради което не 
води до извод за противоконституционност. 
Атакуваната правна уредба не води до неравно 
третиране на гражданите от закона, тъй като 
субектите, намиращи се в еднакво положение, 
са третирани по еднакъв начин от закона. 
Разликата в същността на осигурителните пра­
воотношения и различните правни последици 
от възникването, съществуването и развитието 
на тези правоотношения дават основание на 
законодателя да възприеме диференциран 
подход при уреждането на правните последици 
от приложението на института на възстано­
вяване на недължимо внесени или събрани 
задължителни осигурителни вноски от този 
на други публични вземания. Равенството 
по смисъла на чл. 6, ал. 2 от Конституцията 
е за различните носители на задължението 
за внасяне на задължителните осигурителни 
вноски и лицата, ползващи права въз основа 
на тяхното внасяне, а не между различните 
по вид публични вземания според това кой 
орган е издал акта за установяването им.
Забраната за дискриминация не позволява 
различното да бъде третирано по сходен начин. 
Да се прилага един и същ правен режим към 
всички публични вземания единствено с ар­
гумент, че са обявени за такива, на практика 
би довело до размиване на различията, които 
са откроени в конституционната основа на 
задължителните осигурителни вноски и на 
данъчните задължения. В случая унифицира­
нето на режима на възстановяване на лихви 
по отношение на недължимо внесени или 
събрани задължителни осигурителни вноски 
с този на всички други публични вземания, 
събирани от орган по приходите, би означавало 
да не се държи сметка за целевото събиране 
и разходване на тези суми, предназначени да 
гарантират основните права на гражданите 
по чл. 51 и 52 от Конституцията, за разлика 
от изпълнението на данъчните задължения, 
срещу които няма точно определена преста­
ция, а обезпечаване на основни функции на 
държавата.
Според искането „с разпоредбата на чл. 129, 
ал. 6 ДОПК е допуснато държавата да не 
обезщетява граждани за вреди, причинени 
от нейни незаконосъобразни актове“. Сочи 
се още, „че е налице противоречива съдебна 
практика относно това дали при наличието 
на процедурата по чл. 129, ал. 6 ДОПК е 
допустимо инициирането на производство 
по Закона за отговорността на държавата и 
общините за вреди“.
Липсва основание да се възприемат дово­
дите в искането и за противоречие с чл. 7 от 
Конституцията, съгласно който държавата 
отговаря за вреди, причинени от незаконни 
актове или действия на нейни органи и длъж­
ностни лица. Като отчита фундаменталното 
значение на тази разпоредба за цялостното 
функциониране на държавната власт, в Реше­
ние № 6 от 2025 г. по к.д. № 28/2024 г. Консти­
туционният съд посочва, че тя „представлява 
ключов компонент на правната сигурност и е 
гаранция за върховенството на правото при 
извършване на дейност от страна на държавни 
органи и длъжностни лица“.
Със задълженията за социално и здравно 
осигуряване се обезпечават права, които са 
конституционно гарантирани на осигурените 
лица. Макар недължимото плащане на внос­
ките да е направено въз основа на акт на 
държавен орган, внесената сума не се ползва 
нецелево от държавата, а се разходва съгласно 
принципите, въз основа на които е изградено 
общественото осигуряване. 
В случая разпоредбата на чл. 129, ал. 6 
ДОПК в оспорената част изключва по спе­
циален административен ред да се реализира 
заплащането на лихви за неправомерно внесе­
ни или събрани задължителни осигурителни 
вноски, но не изключва въобще начисляването 
на лихви. Не се дерогира редът за ангажиране 
на отговорността по Закона за отговорност­
та на държавата и общините за вреди. При 
действащата законова уредба това осигурява 
своевременното администриране и целево 
използване на средствата от задължителни 
осигурителни вноски. „Държавата е длъжна 
да гарантира и защитава социалните права, 
а не да създава юридически пречки за осъ­
ществяването им.“ (Решение № 14 от 2000 г. 
по к.д. № 12/2000 г.) „Конституционноправ­
ната защита включва както задължението на 
държавата да създаде законова система на 
обществено осигуряване, така и задължение 
да гарантира реализация на осигуряването в 
неговите различни форми, когато условията 
за получаване на съответните плащания 
са настъпили.“ (Решение № 2 от 2014 г. по
к.д. № 3/2013 г.)