Държавен вестник, бр. 73, 2016 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  73
Приложение № 20
Програма
за надзор и контрол на болестта туберкулоза 
по ЕПЖ в България през 2016 – 2018 г.
1. Идентификация на програмата:
Държава членка: Република България
Заболяване: Туберкулоза по говедата 
Период 
на 
изпълнение: 
1.01.2016 
– 
31.12.2018 г. 
Референции към този документ: 
· Закон за ветеринарномедицинската дей-
ност
· Наредба № 4 от 2010 г. за здравните изис-
квания към говеда и свине при транспортира-
нето им между Република България и другите 
държави – членки на Европейския съюз, и за 
определяне на здравния статус на районите и 
обектите, от които произхождат тези животни, 
хармонизирана с Директива 64/432/ЕИО (ДВ, 
бр. 23 от 2010 г.).
Контактно лице (име, телефон, факс, имейл): 
Д-р Илиан Бойковски – гл. експерт в дирек-
ция ВОК при ЦУ на БАБХ
· тел.: +359 2 915 98 42
· e-mail: i_boyk@bfsa.bg 
2. Исторически данни за епизоотологията 
на заболяването в Република България:
Туберкулозата по говедата (ТГ) е установе-
на като проблем още през 1894 г., а от 1902 г. 
се работи за приемането на закон, който да 
регламентира мерки за борба. Такъв закон е 
приет през 1906 г. – Закон за ветеринарносани-
тарната служба и полиция, който постановява, 
че животните с явни клинични признаци се 
убиват. Със Закона за санитарноветеринарната 
служба от 1924 г. се организира борбата с ТГ, 
като отговорни за това са длъжностните вете-
ринарни лекари. Процентът на заразеност на 
говедата от 1925 г. до 1944 г. е, както следва: 
1925 г. – 15,7 %, 1926 г. – 9,3 %, 1927 г. – 11,8 %, 
1929 г. – 10,0 %, 1930 г. – 10,1 %, 1931 г. – 8,8 %, 
1932 г. – 7,5 %, 1934 – 1944 г. – 2,6 %. От 1945 
до 1949 г. заразеността на говедата в отдел-
ните окръзи е между 6,4 % (Видин) до 0,5 % 
(София). Установени са ферми с висок про-
цент положителни говеда – ТКЗС, с. Царацо-
во – 60 %, ТКЗС, с. Г. Конаре – 42 %, ТКЗС Дю-
лево – 37,1 %. От 1949 до 1953 г. процентът на 
реагиралите говеда е следният: 1949 г. – 1,4 %, 
1950 г. – 0,6 %, 1951 г. – 0,4 %, 1952 г. – 0,3 %, 
1953 г. – 0,3 %. През 1954 – 1958 г. се поставя 
епизоотична цел за изкореняване на ТГ. През 
1959 г. е изследвано 83 % от поголовието в стра-
ната и са установени 0,09 % реагенти, което на 
практика показва, че ТГ е ликвидирана.
За периода 1997 – 2012 г. (м. юли) са изслед-
вани 1054 проби от едри преживни животни, от 
които са установени 607 положителни резулта-
та (57 %). Завишен процент на положителните 
резултати за разглеждания период се наблюда-
ва през годините 1999 – 2000 г. и 2003 – 2004 г. 
(спрямо 1997 – 1998 и 2001 – 2002 г.), когато са 
установени голям брой епизоотични огнища в 
областите Велико Търново, Добрич, Силистра, 
Плевен, Кърджали и Пазарджик, като лабора-
торните изследвания са предимно от тези обла-
сти. Също така през 2010 – 2011 г. се наблюдава 
значителен процент на положителните резулта-
ти в сравнение с периода 2005 – 2009 г. (около 
80 %), който се дължи на новоустановено епи-
зоотично огнище в гр. Средец, Бургаска област.
За периода 1987 – 2012 г. са обявени 125 ог-
нища на заболяването в областите Шумен, Ви-
дин, Добрич, Велико Търново, София област, 
Силистра, Смолян, Разград, Русе, Плевен, Ло-
веч, Кърджали, Пазарджик, Варна, Габрово, 
Враца, Бургас, Благоевград и Хасково. Най-го-
лям е броят на огнищата в областите Плевен 
(20), Шумен (19), Добрич (19), Велико Търново 
(10) и Силистра (10). В областите Кюстендил, 
Монтана, Перник, Пловдив, Сливен, Стара За-
гора, Търговище и Ямбол не е установена ТГ.
На фигура 1 е изобразено географското раз-
пространение на туберкулоза по говедата за пе-
риода 1983 – 2012 г.
Фиг. 1: Разпространение на туберкулоза по гове-
дата за периода 1983 – 2012 г. В скоби е посочен 
броят на епизоотичните огнища.
В най-засегнатата област – Плевен, огни-
ща на ТГ са установени във: с. Загражден, 
с. Драгаш, с. Пордим, с. Каменец, с. Писарово, 
с. Славяново, с. Пелово, с. Левски, с. Стемеро-
во, с. Въбел, гр. Гулянци, с. Дъбовик, с. Гиген, 
с. Тодорово, гр. Белене, с. Г. Дъбник, гр. Д. 
Митрополия, затвора Белене. Повече от едно 
огнище е регистрирано в с. Пордим и гр. Бе-
лене. Средната продължителност на едно епи-
зоотично огнище е била 40 месеца, като с най-
голяма продължителност е било огнището в 
с. Тодорово – от 1993 до 2011 г.
На таблица 1 са представени данни за броя 
епизоотични огнища и процента неблагополуч-
ни населени места по отношение на заболява-
нето за периода 1983 – 2012 г.