Държавен вестник, бр. 53, 2017 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  53
оцеляване. Във връзка с конкретния обхват 
на горепосоченото решение на КС следва да 
се отчете още, че задължените лица по чл. 4 
КСО са само такива, които получават доходи 
от трудова или друга професионална дейност, 
докато по силата на чл. 40 ЗЗО здравнооси­
гурителни вноски се внасят и от лица извън 
таза група (например, безработните по чл. 40, 
ал. 5, т. 1 ЗЗО). На следващо място, незави­
симо от размера на осигурителните вноски, 
системата на здравно осигуряване предоставя 
равен и еднакъв достъп до медицинска помощ 
според конкретните нужди на всеки отделен 
гражданин. Законът за здравното осигуряване 
не предвижда осигурената полза, включваща 
съответен обем от здравни услуги и дейности, 
да бъде диференцирана според размера и броя 
на внесените във времето здравноосигурителни 
вноски. Освен това, за разлика от КСО, не 
прави разграничение между задължително и 
доброволно осигуряване. Следователно логика­
та в мотивите на Решение № 5/2000 г. по к.д. 
№ 4/2000 г. на КС относно задължителните 
пенсионни вноски не може да бъде ползвана 
и по настоящото дело. Може да се отбележи 
обаче, че в същото решение, на което изрично 
се е позовал вносителят на искането, съвсем 
категорично е установено, че всички работе­
щи, включително и пенсионираните, „...трябва 
да бъдат поставени при еднакви условия при 
изпълнение на работата им както във връзка 
с данъчното облагане, така и по отношение 
на вноските за обществено и здравно оси­
гуряване...“. Тези принципни положения са 
възприети в цялостната практика на КС, като 
същите ръководят и настоящия състав при 
решаване на конституционния спор.
Както вече беше посочено, по отношение на 
задължението за внасяне на вноски за здравно 
осигуряване законодателят третира еднакво 
всички работещи граждани. Съобразно полу­
чения от тях трудов доход осигурените са об­
вързани лично с плащането на вноските, освен 
ако по социални съображения или с оглед на 
особеностите на службата тази тежест не се 
поема от друг източник по силата на изрична 
законова разпоредба. Индивидуалното задъл­
жение за принос на отделния гражданин към 
здравното осигуряване съдържа общи черти 
със задължението за заплащане на данъци, 
защото също е невъзвръщаемо, наложено е от 
държавата едностранно чрез съответен закон 
и може да се реализира чрез способите на 
държавната принуда. Съществената разлика 
е, че задължителните здравноосигурителни 
вноски постъпват във фонд с установено це­
лево предназначение, който се управлява от 
специализиран орган в лицето на НЗОК. По­
начало данъците се дължат безвъзмездно, т.е. 
платецът не може да разчита на пряка облага, 
въпреки че не само обществото като цяло, но 
и всеки негов отделен член има интерес от 
нормалното функциониране на структурите на 
властта и надлежното изпълнение на социал­
ните отговорности на държавата, включващи 
и възможност за субсидиране на системата на 
здравеопазване. Все пак насрещната престация 
по отношение на здравноосигуреното лице е 
в много по-голяма степен предвидима – при 
проявлението на заболяване, съставляващо 
определено осигурително събитие, равнопоста­
вено с всички други задължително осигурени 
лица той трябва да получи предопределена по 
вид и съдържание здравна помощ. 
За лицата, включени в системата на задъл­
жителното пенсионно осигуряване, осигури­
телната цел се постига с придобиването на 
право на пенсия, но това не важи за включе­
ните в системата на задължителното здравно 
осигуряване, защото рискът от възникване на 
проблем в здравното състояние на човешкия 
индивид продължава да съществува до края на 
неговия живот без значение дали е пенсионер, 
или още не е придобил това качество, дали 
получава трудови доходи, или не работи. Ръко­
воден от горните съображения, КС не намира 
основание да възприеме тезата на вносителя 
на искането, че с въвеждането на задължение 
за внасяне на здравноосигурителни вноски от 
работещите пенсионери, в частност – от онези 
от тях, които упражняват свободна професия 
и/или занаятчийска дейност, законодателят 
фактически е наложил данък. Следователно 
чл. 60 от Конституцията няма отношение към 
предмета на настоящото дело.
Въпреки че специалните конституционни 
предписания за данъчното облагане не обвърз­
ват законодателя по отношение на правната 
уредба на задължителните здравноосигури­
телни вноски, КС отчита обстоятелството, че 
разпоредбата на чл. 52, ал. 1 от Конституцията, 
следвайки като ръководен принцип изискването 
за законоустановеност на гаранциите за обез­
печаване на гражданските права, предписва 
условията и редът за осъществяване на здрав­
ното осигуряване да се определят със закон. 
Конституционността на оспорената разпоредба 
може да бъде преценявана и на това непосочено 
в искането основание (чл. 22, ал. 1, изр. 2 от 
Закона за Конституционен съд). Конституци­
онният съд намира, че и в посочения аспект 
също няма допуснато нарушение на Основния 
закон. В чл. 40, ал. 1 ЗЗО е установен прин­
ципът на определяне на здравната вноска за 
задължително осигурените граждани на базата 
на получавания доход, разграничени са групите 
от лица, които трябва с лични средства да по­
емат заплащането на осигурителните вноски, 
и лицата, за които осигурителната тежест се 
поема от други източници. Тези констатации са