Държавен вестник, бр. 104, 2013 г., стр. 5

БРОЙ  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
ЗМДТ и за несъответствие с международни 
договори, по които Република България е 
страна. 
В искането се поддържа, че е налице не­
съответствие между чл. 10, ал. 1 във връзка 
с чл. 13 и 24 ЗМДТ и разпоредбата на чл. 60, 
ал. 1 от Конституцията, разглеждана в кон­
текста на чл. 1 ДП към КЗПЧОС.
Спряното административно дело № 568 
от 2013 г. засяга поземлен имот, придобит от 
юридическо лице през 2008 г. с предназначение 
за жилищно строителство в зона с преоблада­
ващо комплексно застрояване. По приетия в 
края на 2009 г. нов общ устройствен план на 
гр. София имотът попаднал в устройствена 
зона на терени за локални градини и озеле­
няване. По силата на Закона за устройство­
то и застрояването на Столичната община  
(ЗУЗСО) общият устройствен план практичес­
ки не подлежи на изменения с цел промяна 
на предназначението на имоти, предвидени 
за градини, паркове и лесопаркове. Същевре­
менно срокът за започване на отчуждителните 
процедури за тези имоти е петнадесет години 
от влизането на закона в сила.
Вносителите поддържат, че промененият 
устройствен статус на процесния имот не пред­
полага той да бъде третиран като имущество 
по смисъла на чл. 60, ал. 1 от Конституцията, 
поради предвиденото в чл. 1 ДП към КПЧОС 
право на лицата „мирно да се ползват от 
своята собственост“. 
Съставът на ВАС намира за безспорно, че 
отреждането на процесния имот за нуждите на 
зелената система на столицата е извършено със 
закон и то е в обществен интерес – за задово­
ляване на обществени нужди, които не могат 
да бъдат задоволени по друг начин. Подчертава 
се, че ЗУЗСО със статута, който поражда за 
процесния имот, създава специфична хипотеза, 
свързана с правото на предварително и рав­
ностойно обезщетение по смисъла на чл. 17, 
ал. 5 от Конституцията, която рефлектира върху 
правото на мирно ползване на собствеността. 
Определянето на процесния имот за отчуж­
даване, дългият срок за начало на отчужди­
телните процедури по чл. 17 ЗУЗСО, статусът 
на имота след отчуждаването като публична 
общинска собственост, недопускането на меж­
дувременно застрояване на имота и липсата 
на съдебен контрол върху общия устройствен 
план, както и ограничените възможности за 
изменение на този план според вносителите 
на практика изваждат имота от гражданския 
оборот за срок до петнадесет години.
Вносителите се позовават на практиката 
на Европейския съд по правата на човека 
(Sporrong and Lonnroth v. Sweden, Jacobsson 
v. Sweden, Matos e Silva v. Portugal, Phokas v. 
France), за да очертаят обема и съдържанието 
на понятието „право на мирно ползване на 
собствеността“, което държавите са длъжни 
да осигурят на всички физически и юриди­
чески лица. 
Съставът на ВАС поставя въпроса, при 
така очертаното законово ограничение на 
правото на мирно ползване на собствеността 
на дружеството върху процесния имот, дали 
разпоредбата на чл. 10, ал. 1 във връзка с чл. 13 
ЗМДТ адекватно отразява конституционно 
определения обект на облагане – имущество, 
и конституционно определения начин на об­
лагане – съразмерно.
Вносителите намират, че ограниченията, 
които законодателството предопределя по 
отношение на правото на собственост върху 
процесния имот, се отразяват върху задъл­
жението на собствениците му за плащане 
на данък. Подчертава се, че неползването на 
имота в конкретния случай е не по волята 
на собствениците, а по силата на законова 
норма и акт на Министерския съвет. Поставя 
се въпросът за това, че държавата на практика 
е ограничила правото на собственост върху 
процесния имот до степен то да не може реално 
да се упражнява, като същевременно налага 
данъчно задължение за този имот, еднакво 
с това на другите собственици, които не са 
подложени на подобни ограничения.
По делото са постъпили няколко становища.
Министерският съвет, като не изключва 
възможността законодателят да приеме да­
нъчни облекчения за такива имоти, изразява 
становище, че искането е неоснователно.
В становището си министърът на финансите 
също поддържа, че искането е неоснователно. 
Той намира, че плащането на данъци за при­
тежаването на такива имоти не противоречи 
нито на Конституцията, нито на гарантираното 
от чл. 1 на ДП към КПЧОС право на мирно 
ползване на собствеността.
Министърът на правосъдието, като приема, 
че кумулативният ефект от ограничението 
за ползване на подобни имоти и продължи­
телният срок на отчуждителните процедури 
засяга конституционно защитеното право 
на собственост, намира, че това не води до 
противоконституционност именно на оспо­
рената разпоредба на чл. 10, ал. 1 ЗМДТ и 
искането следва да бъде отхвърлено. Подобно 
е становището на министъра на регионалното 
развитие, който подчертава, че такива имо­
ти не са извадени от гражданския оборот и 
представляват имущество, годно за облагане.
Такава позиция се споделя и от Нацио­
налното сдружение на общините в Република 
България. То счита, че имоти в положението 
на процесния позволяват извличането на 
стопански ползи и няма причина да останат 
извън данъчното облагане. Същото разбиране 
се съдържа и в становището на Столичната 
община. Общината приема, че в конкретния 
случай съществува годен обект на данъчно 
облагане, който не е изваден от гражданския