Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 7

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
тивния акт в съответния срок и когато е влязло 
в сила съдебното решение по спор, повдигнат 
от собственика за размера на дължимото обез­
щетение, чиято стойност е била определена 
с акта за отчуждаване, но собственикът не 
е бил съгласен с нея. В случай че е оспорен 
размерът на обезщетението пред съд, никое 
друго обезщетение освен определеното с вля­
зло в сила съдебно решение не може да бъде 
възприето като равностойно. На собственика 
на отчуждавания имот не се дължи друго, 
различно от равностойното обезщетение. При 
това обезщетяването на собственика следва да 
е извършено предварително, т.е. да е изплатено 
преди отнемането на правото на собственост. 
Отчуждаването не може да произведе своя пра­
вен ефект, преди собственикът да е обезщетен 
изцяло, и то предварително. Обезщетението 
не отговаря на изискването на чл. 17, ал. 5 
от Конституцията да е предварително, ако 
не е равностойно и не е изплатено изцяло. 
Частично изплатеното обезщетение не може 
да се приеме за предварително по смисъла на 
чл. 17, ал. 5 от Основния закон. Не е възможно 
да бъде налице предварително обезщетение, 
чийто размер не е окончателно и безусловно 
установен. В случаите, когато размерът на 
обезщетението е оспорен от собственика пред 
съд, предварителното изплащане на обезще­
тението не е възможно преди влизане в сила 
на съдебното решение, с което окончателно 
се определя неговият размер. 
Необосновано е разбирането, че оспоре­
ната от омбудсмана уредба в ЗДС и ЗОС е в 
съответствие с Конституцията, защото пред­
вижда предварително изпълнение на акта за 
отчуждаване, когато е оспорен само размерът 
на обезщетението. При положение че спорът е 
само относно размера на обезщетението, кон­
ституционното изискване за предварителност 
на обезщетението не е удовлетворено с пла­
щането на определеното в акта обезщетение 
чрез внасянето му по сметка на областния 
управител. Едва след определяне по съдебен 
ред на равностойното обезщетение то след­
ва да се преведе по сметка на собственика. 
Спорът по размера на обезщетението е спор 
по неговата равностойност, а Основният за­
кон изисква условията за предварителност и 
равностойност на обезщетението да са налице 
едновременно преди момента на прехвърля­
не на собствеността при отчуждаването. В 
този смисъл са и мотивите към цитираното 
Решение № 6 от 2006 г. на Конституционния 
съд, с които се приема, че предварителното 
обезщетение е предпоставка за извършване на 
отчуждаването, поради което обезщетението 
задължително предхожда прехвърлянето на 
собствеността.
В случаите, когато размерът на опреде­
леното с отчуждителния акт обезщетение е 
оспорен и този спор не е решен с влязло в 
сила съдебно решение, все още не е налице 
предварително изплащане на обезщетение, 
независимо от това, дали по сметка на соб­
ствениците е преведена някаква сума в размер, 
определен с оспорения административен акт. 
Принудителното отнемане на частна соб­
ственост е допустимо само при условията 
на чл. 17, ал. 5 от Конституцията. Уредбата, 
съдържаща се в раздел ІІ „Обезщетение за 
ползване на имот – частна собственост“ на 
глава трета „Принудително отчуждаване на 
имоти – частна собственост, за държавни 
нужди“ от ЗДС и в чл. 30 ЗОС, дава право 
на трето лице без съгласието на собственика 
и преди извършване на отчуждаването да 
владее и ползва имота на собственика срещу 
обезщетение, което не е обезщетението за 
отчуждаването на имота по чл. 17, ал. 5 от 
Конституцията. При това собственикът е за­
дължен по закон да търпи това поведение. С 
предоставянето на възможност на инвеститор 
да влезе във владение на имота – частна соб­
ственост, и да започне строителни дейности, 
преди да е влязъл в сила административният 
акт за отчуждаването, държавата и общините 
противоконституционно нарушават неприкос­
новеността на частната собственост. Конститу­
ционният съд е категоричен в своето разбиране, 
че „не съществува правова държава в света, 
чието конституционно или гражданско право 
да позволяват разпореждане с чужда собстве­
ност или ползването є без правно основание 
против волята на собственика“ (Решение № 12 
от 2003 г. на Конституционния съд). Поради 
това тези оспорени разпоредби на ЗДС и ЗОС 
противоречат на чл. 4, ал. 1 и чл. 17, ал. 3 от 
Конституцията на Република България. 
По изложените съображения и на основа­
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията 
Конституционният съд 
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни и не­
съответстващи на международните договори, 
по които България е страна, чл. 38, ал. 1 и 2 
от Закона за държавната собственост (обн., 
ДВ, бр. 44 от 1996 г.; посл. изм. и доп., бр. 99 
от 2012 г.) и чл. 27, ал. 1 от Закона за общин­
ската собственост (обн., ДВ, бр. 44 от 1996 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 91 от 2012 г.). 
Обявява за противоконституционни чл. 38, 
ал. 3, чл. 39, ал. 1, изречение второ и раздел 
ІІ „Обезщетение за ползване на имот – частна 
собственост“ в глава трета „Предварително 
отчуждаване на имоти – частна собственост, 
за държавни нужди“ от Закона за държавната 
собственост и чл. 29, ал. 3, т. 1 и чл. 30 от 
Закона за общинската собственост. 
Съдиите Благовест Пунев, Румен Ненков, 
Кети Маркова и Анастас Анастасов са подпи­
сали с особено мнение решението.
Председател: 
Димитър Токушев