Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 13

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
Оспорената уредба не е съобразена и с  
изискването за законоустановеност на деяния-
та, обявени за престъпления, като специфично 
проявление на принципа на законност в на-
казателното правоприлагане. Това изискване 
се свързва с монопола, който притежава дър-
жавата върху прилагането на принуда срещу 
извършителите на правонарушения, която 
може да се изрази в посегателство върху 
тех­ни фундаментални права. В този контекст 
прилагането на принуда, която така осезаемо 
засяга личната сфера на гражданина, би било 
легитимно само ако се осъществява съобразно 
ясните, предвидими и достъпни предписания 
на наказателния материален закон. По този 
начин биха се гарантирали стабилността и 
правната сигурност в съответните материални 
правоотношения, които са били предмет на 
наказателното производство, като същностна 
характеристика на правовата държава (Реше-
ние № 5 от 2014 г. по к. д. № 2/2014 г.).
Принципът за законоустановеност на прес-
тъплението и наказанието, който е част от 
принципите на правото, стоящи в основата 
на общите конституционни традиции на 
държавите – членки на ЕС, е провъзгласен 
и в различни международни договори, и 
по-конкретно в чл. 7, § 1 от Конвенцията за 
защита на правата на човека и основните сво-
боди. За гражданите този принцип е основа 
на доверието, че държавата ще осъществява 
наказателно преследване само срещу такова 
поведение, за което със закон е установена 
наказуемостта, както и размерът на наказани-
ето към момента на извършване на деянието. 
Принципът на законност изисква наказа-
телноправните норми да бъдат достатъчно 
ясни, предвидими и достъпни, за да се поз-
воли на правните субекти, ако е необходимо, 
да разберат за кои действия и бездействия 
се предвижда наказателна отговорност. Това 
изискване ще бъде удовлетворено винаги ко-
гато гражданите могат да извлекат от съдър-
жанието на наказателната норма какво им е 
забранено, както и какво ще бъде наказанието, 
ако нарушат закона.
Като проявление на правовата държава 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията) принципът 
на законност поставя изискване към оспо-
рената уредба не само с оглед процедурата 
на приемането є, но и от гледна точка на 
нейното съдържание и външно оформление. 
Той задължава законодателя да установи 
предпоставките за налагане на наказателна 
отговорност толкова конкретно, че прилож-
ното поле и обхватът на престъпния състав 
по чл. 329, ал. 1 НК да произтичат от текста 
на нормата. 
Това изискване към законодателя има 
двояка цел. От една страна, трябва да се га-
рантира, че адресатите на нормата на чл. 329, 
ал. 1 НК могат да предвидят въз основа на 
законовия текст дали определена постъпка 
е наказуема, или не, и да насочат отговорно 
поведението си така, че да избегнат наказу-
емостта. От друга страна, посредством това 
изискване се гарантира, че законодателят 
изначално е взел решение кое поведение е 
наказуемо, без да прехвърля преценката за 
това на изпълнителната или съдебната власт. 
Разпоредбата на чл. 329, ал. 1 НК не е 
съобразена с очертаните строги изисквания 
към съдържателната определеност на нака-
зателноправните норми. Диспозицията на 
чл. 329, ал. 1 НК предполага от обективна 
страна кумулативно наличие на бездействие 
(продължително неполагане на обществено-
полезен труд при обективна възможност да се 
полага такъв) и на действие (получаване на 
нетрудови доходи по непозволен или неморален 
начин). Словесната конструкция „неморален 
начин“ като елемент от престъпния състав 
по смисъла на чл. 329, ал. 1 НК е неясно 
формулирана за една материална наказателна 
норма. Според последователната практика 
на Конституционния съд законите, които се 
отнасят до наказателноправното положение на 
лицата, следва да се характеризират с висока 
степен на прецизност на езика, така че да 
гарантират на индивида определена сигурност 
по отношение на действията, които могат да 
бъдат предприети срещу него (Решение № 12 от 
2016 г. по к. д. № 13/2015 г.). В случая аморф­
ното и неопределено очертаване на един от 
признаците, включени в престъпния състав 
по чл. 329, ал. 1 НК, поставя гражданите в 
невъзможност да предвидят с достатъчна сте-
пен на сигурност кога едно поведение може да 
бъде подведено под състава на престъплението 
по чл. 329, ал. 1 НК.
В областта на наказателното право, където 
законодателят навлиза с висок интензитет в 
конституционно установената индивидуална 
сфера на гражданите, нетърпимостта към 
формулиране на общи и неясни законови 
разпоредби е особено строга (Решение № 12 
от 2016 г. по к. д. № 13/2015 г.). Поради това 
и позоваването на законодателство в други 
области на правото, където правната категория 
„морал“ е стандарт, по чието прилагане има 
богата съдебна практика и чието попълване с 
конкретно съдържание се постига чрез позна-
тите методи на тълкуване, не е в състояние 
да оправдае дефицита на яснота в нормата 
на чл. 329, ал. 1 НК.
Не е въведен законов критерий за квалифи-
циране на едно поведение като „неморално“. 
Това поражда значителен риск наказателното 
преследване по реда на чл. 329, ал. 1 НК да 
бъде поставяно в действие избирателно, което 
е недопустимо за държава, подчинена на вър-
ховенството на правото, прогласено в чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията (Решение № 12 от 
2016 г.). Не е за пренебрегване обстоятелството, 
че различните социални групи в обществото 
споделят различни морални ценности, поради