Държавен вестник, бр. 60, 2011 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
2. По материалната компетентност на 
органа:
Оспореният акт е нищожен и на още едно 
основание – издаден е без надлежна законова 
делегация. За да издаде нормативен админи­
стративен акт съответният орган, е необходи­
мо да има изрична законова делегация – чл. 2, 
ал. 1 ЗНА и чл. 76, ал. 1 АПК. Законовата 
норма е тази, която създава правната възмож­
ност, компетентността на съответния орган 
да постанови нормативен административен 
акт, с който да регламентира определения 
в тази норма кръг обществени отношения. 
Безспорно, съгласно чл. 115 от Конституци­
ята министърът е орган, който има право да 
издава нормативни административни актове 
и в частност инструкции, т.е. той има лична 
компетентност да издава такъв вид нормати­
вен административен акт. Необходимо е обаче 
законова норма да създава и материалната 
му компетентност – да определи обхвата 
на обществените отношения, които следва 
да бъдат регламентирани с подзаконовия 
акт. Функционалната компетентност по из­
пълнение на Закона за Министерството на 
вътрешните работи, визирана в § 26 ЗМВР, 
не създава материална компетентност за 
издаване на нормативен административен 
акт, с който да се регламентира правото на 
служителите на МВР на участие в мисии. 
Без законово създадена изрична материална 
компетентност постановеният нормативен 
акт е издаден при липса на компетентност, 
което прави актът нищожен. 
Тъй като констатираният порок на акта 
е толкова съществен, че води до неговата 
нищожност, съдът не обсъжда доводите за 
неговата незаконосъобразност поради проти­
воречие със закона, както и за противоречие 
със Съвместно действие 2008/124/ОВППС 
на Съвета относно мисията на Европейския 
съюз в областта на върховенството на за­
кона – Еulex Kosovo, и за дискриминация. 
Следва само да се посочи, че защитата от 
дискриминация се осъществява по реда на 
нарочно административно производство 
пред независимия специализиран държавен 
орган – Комисията за защита от дискрими­
нация, като съдът има компетентност да 
проверява законосъобразността на нейните 
решения, или чрез исково производство по 
реда на чл. 71 и сл. от Закона за защита от 
дискриминация. Твърдения за дискримина­
ция, както основателно сочи ответникът, 
не могат да бъдат предмет на разглеждане в 
настоящото производство. 
Следва да се посочи, че със Закона за 
изменение и допълнение на Закона за Минис­
терството на вътрешните работи, обнародван 
в „Държавен вестник“, бр. 88 от 09.11.2010 г., 
са приети изменения и допълнения на чл. 51 
и 212. С § 22 са създадени нови ал. 6 и 7 на 
чл. 51, в които е записано изрично правото 
на държавните служители в министерството 
да участват в мисии извън територията на 
страната, като условията и редът за това 
участие се определят със съвместна наредба 
на министрите на вътрешните работи, на 
отбраната и на външните работи. С § 75 е 
прието изменение на чл. 212, ал. 1, т. 7, като 
текстът „неплатен отпуск – за времето на 
участие в международни мисии“ е отменен. 
Измененията са в сила от 01.01.2011 г. В § 96 
е посочено, че издадените подзаконови нор­
мативни актове преди влизането в сила на 
изменението на закона се прилагат до изда­
ването на съответните нови, доколкото не му 
противоречат. Доколкото обаче Инструкция 
2006 е нищожен нормативен административен 
акт, то тази правна норма е неприложима 
досежно нея – не може да бъде отменен 
акт, който е нищожен. С оглед на това и в 
съответствие с посоченото по-горе, както и 
в съответствие със задължението на съда да 
гарантира несмущаваното функциониране 
на държавното управление съдът следва да 
обяви нищожността на Инструкция 2006.
С оглед изхода от делото, направеното от 
жалбоподателя Първанов искане и на основа­
ние чл. 143, ал. 1 АПК съдът следва да осъди 
Министерството на вътрешните работи да 
заплати на Първанов направените по делото 
разноски. Видно от доказателствата по дело­
то, Първанов е направил 30 лв. разноски за 
държавна такса, 1000 лв. разноски за внесено 
адвокатско възнаграждение по договор за 
правна защита и съдействие № 011925, както 
и 58, 81 лв. разходи за закупуване на гориво, 
удостоверени с фискален бон от 28.02.2011 г. 
на „Лукойл България“ – ЕООД. Съдът счита 
за основателно възражението на ответника 
за неприсъждане на разходите за гориво. 
Разпоредбата на чл. 143, ал. 1 АПК допуска 
възстановяване на разноски само и единствено 
по производството. Разходите за транспорт 
до гр. София не са разходи по производство­
то. Макар и да се твърди, че са направени 
с цел участие в съдебното производство, то, 
първо, това не е надлежно доказано – пред­
ставеният фискален бон не установява нищо 
друго, освен размер на заплатената сума, 
количеството закупен бензин и датата и часа 
на покупката. Второ, той не установява кой 
е извършил покупката и за каква цел. Трето, 
разноските по смисъла на чл. 143, ал. 1 АПК 
включват сумите, които страната е заплатила 
за извършване на процесуални действия и за 
оказаната є правна защита, не и за пътува­
не до седалището на съда. Що се отнася до 
твърдението на ответника, че размерът на 
изплатеното възнаграждение следва да се 
определи на база на разходите за явяване в 
съдебно заседание, следва да се посочи, че 
адвокатското възнаграждение се определя не 
на основата на разходи за явяване, а на ос­