Държавен вестник, бр. 95, 2002 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  95
принципите на местното самоуправление. По-
ради това не може да се счете, че общините са
лишени от възможност да вземат предвид и да
преценят интересите на териториалната общност
при използване на собствеността си. Не може
също да се счете за ограничено упражняването
на правото им на собственост и по-точно за на-
кърнено правото им на разпореждане със собс-
твеното им имущество. Следователно не е нали-
це поддържаното от вносителите нарушение на
конституционни разпоредби.
Следващата оспорена разпоредба—ал. 4 на
чл. 3 ЗПСК, определя органа, от който се при-
ема решение за приватизация на новообразува-
ните дружества с държавно или общинско учас-
тие. Нейното оспорване е основано на разбира-
нето, че приемането на такива решения се въз-
лага на Агенцията за приватизация и за новооб-
разуваните дружества с общинско участие. Това
разбиране не съответства на съдържанието є.
Според чл. 3, ал. 4 ЗПСК решение за прива-
тизация на новообразувани дружества се приема
от Агенцията за приватизация само за тези от
тях, които са с държавно участие. За останалите,
или за новообразуваните дружества с общинско
участие, решението за приватизация се приема
от общинските съвети. В това отношение, а
именно при определянето на органа, приемащ
решението за приватизация, посочената разпо-
редба не се отклонява от законодателното раз-
решение на същия въпрос за другите обекти на
приватизация, които са общинско имущество.
Както с ал. 2 и 3, така и с ал. 4 на чл. 3 ЗПСК на
общинските съвети, а не на Агенцията за прива-
тизация се възлага приемането на решение за
приватизация на дружества с общинско участие.
С оглед на изложеното не може да се прие-
ме, че оспорената разпоредба в противоречие с
чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията вместо да
защитава накърнява неприкосновеността на
частната собственост на общините и не им оси-
гурява възможност да стопанисват и използват
имуществото си съобразно изискванията на
чл. 140 от основния закон—в интерес на тери-
ториалната общност.
По чл. 6, ал. 4 ЗПСК
В искането се поддържа, че чл. 6, ал. 4 ЗПСК
презумира възможност за промяна на практи-
ката по прилагане на закона, а това е недопус-
тимо “в условията на правова държава” и в
нарушение на чл. 19, ал. 2 от Конституцията
може да има за последица “облагодетелстване
на някои купувачи”, като ги “постави в приви-
легировано положение спрямо други”.
Искането се подкрепя от Националното сдру-
жение на общините в България.
Според останалите заинтересувани страни,
които са представили писмени становища, ис-
кането е неоснователно, но би могло, както се
изтъква от министъра на правосъдието, “да се
помисли тази разпоредба да бъде формулирана
по-прецизно и по-пълно”.
Конституционният съд приема за неоснова-
телно искането и в тази част.
Оспорената ал. 4 на чл. 6 ЗПСК гласи, че
“Органите за приватизация огласяват основа-
нията за промяна на своята практика”. От съ-
държанието є следва, че тя не въвежда изрич-
но разрешение за промяна на практиката, а
само предпоставя възможност за настъпване
на промяната. Тази възможност не е в проти-
воречие с основните начала по чл. 4, ал. 1 и
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, според които
страната ни е правова държава и в нея законът
създава и гарантира на всички граждани и
юридически лица еднакви правни условия за
стопанска дейност.
Уредбата на дейността по осъществяване
на приватизацията се съдържа в закона, част
от разпоредбите на който са оспорени с иска-
нето по делото. Прилагането на тази уредба от
органите по чл. 4 ЗПСК, извършващи прива-
тизацията, неминуемо е съпроводено с утвър-
ждаването на определена практика. Промяна
в практиката е възможна. Настъпването є може
да се дължи на различни причини—примерно
на дадено задължително тълкуване на опреде-
лени разпоредби или на констатирано неточ-
но прилагане на някои от разпоредбите от са-
мия извършващ приватизацията орган. Как-
вито и да са конкретните причини обаче, про-
мяната може да е обусловена само от необхо-
димостта да се постигне пълно съответствие
между действителния смисъл и съдържание на
съответната правна норма, от една страна, и
практическото є приложение, от друга страна.
Затова такава промяна по своята същност не е
нарушение или изменение на закона и внася-
нето є не е в зависимост от наличието на из-
рично законодателно разрешение. Същевре-
менно приемането є не означава, че функцио-
нирането на приватизационните органи не е
обвързано и подчинено на закона, както и че
чрез нея може да се стигне до създаване на
различие в правните условия за дейност на
стопанските субекти.
Като предпоставя възможността за настъп-
ване на промяна в практиката на органите, из-
вършващи приватизацията, оспорената разпо-
редба ги задължава да огласят основанията за
това. Задължението за огласяване на тези осно-
вания несъмнено изисква тяхното изрично по-
сочване и обосноваване. Неговото изпълнение
предотвратява приемането от органите по чл. 4
ЗПСК на произволна, немотивирана и проти-
воречаща на закона промяна в практиката по
осъществяване на приватизацията. Наред с това
изпълнението на същото задължение осигуря-
ва условия за запознаване със съществуващата
практика от заинтересуваните лица. Ето защо
въвеждането му не само не накърнява основни-
те начала по чл. 4, ал. 1 и чл. 19, ал. 2 от Конс-
титуцията, но и създава гаранция за провежда-
не на приватизационните процеси в съответст-
вие със закона.