Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 51

Б Р О Й  47
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  51
Според чл. 288 ГПК ВКС се произнася по
допускане на касационното обжалване с опре-
деление в закрито заседание от тричленен със-
тав. При това определението не подлежи на
обжалване.
Тази разпоредба поставя непреодолима преч-
ка пред основното начало в процеса. С това грубо
е нарушен чл. 121, ал. 1 от Конституцията. Стра-
ните нямат възможност да изложат пред съдеб-
ния състав своите тези и да се противопоставят
на аргументите на другата страна. Присъстви-
ето на страните в открито заседание би им дало
възможност контрадикторно да изложат поре-
дица съображения, които могат да се породят и
развият само в едно състезателно производст-
во. Особено необходимо е това, когато съобра-
женията са свързани с един изцяло теоретичен
въпрос, поставен от чл. 280, ал. 1, т. 3—каквото
е значението на едно решение за развитието на
правото. Нарушени са чл. 56 и чл. 122, ал. 1 от
Конституцията, които осигуряват правото на
защита във всички стадии на процеса. Извън
всяко съмнение е, че процедурата по допусти-
мостта на касационната жалба (чл. 288 ГПК) е
възлова фаза в развитието на процеса по об-
жалването пред ВКС.
По изложените съображения чл. 280, ал. 1,
чл. 284, ал. 3, т. 1 и чл. 288 ГПК са противокон-
ституционни.
Конституционен съдия: В. Гоцев
Румен Янков и Благовест Пунев
Мотивите в частта им дали чл. 133 ГПК е
противоконституционен са укорими, на първо
място, че нe се прави разлика между конститу-
ционно и касационно производство (КС тълку-
ва вместо ВКС). Затова упорито се приповта-
рят други разпоредби от процесуалния закон. В
същото време, когато трябва да се отговори на
тезата, че чл. 145 и 146 от кодекса са твърда
преграда към установяване на истината, се твър-
ди, че “разпоредбите” остават извън контрола
за противоконституционност. На второ място,
неправилно се интерпретира правото на защи-
та—за защита срещу иска може да се говори
само за времето, през което спорът е висящ (по-
долу е взето становище по този въпрос).
Член 133 формулира последиците, ако от-
ветникът не подаде писмен отговор на изпрате-
ната му искова молба или ако отговорът е не-
пълен—губи възможността да направи това
по-късно, освен ако пропускът се дължи на осо-
бени непредвидени обстоятелства.
Съдържанието на разпоредбата показва, че
ответникът безусловно губи правото на защи-
та по същество по предявения срещу него иск.
Това се отнася и за самостоятелните му пра-
ва—да предяви насрещен или инцидентен ус-
тановителен иск, да привлече трето лице и в
същото време да предяви обратен иск срещу
него. Фатален е срокът да възрази, че спорът
е решен от арбитраж и не може да се пререша-
ва от съда при наличие на арбитражна клауза
и за неподсъдност на делото, вън от случаите
на родова подсъдност по местонахождението
на недвижимия имот, както и да предяви ин-
цидентен установителен иск.
Според чл. 133, ако отговорът е непълен, в
смисъл че не са направени възражения съглас-
но края на разпоредбата, пропускът е непопра-
вим. Или дори да си оспорил иска по основание,
нямаш възможност да правиш възражения. И
това е така, защото в открито заседание според
чл. 143, ал. 2 ответникът може да посочи и пред-
стави само нови доказателства, които не е мо-
гъл да представи с отговора.
В случая съдът намира, че е нарушена разпо-
редбата на чл. 121, ал. 2 от Конституцията—
Производството по делата осигурява устано-
вяването на истината. Тук трябва да се отбе-
лежи, че тя е преформулирана от чл. 10 ГПК по
начин, който ограничава установяването є—Съ-
дът осигурява на страните възможност и им
съдейства за установяване на фактите, които
са от значение за решаването на делото. Или с
други думи за съда няма друга истина от тази,
която следва от данните по делото, както са
представени от страните. Несъответствието на
изнесените с действителните факти е без значе-
ние. Конституцията, за разлика от ГПК, има
предвид истината като адекватно отражение на
действителността. Говорейки  за истината в този
смисъл, необходимо е да се има предвид, че
съществува различна степен на обективност.
Затова говорим за абсолютна и относителна
истина. Познанията в процеса в повечето слу-
чаи са относително истинни, тъй като се сочат
доказателства от заинтересовани страни с вро-
дената човешка склонност да използват едни
или други изгодни, изопачаващи реалното по-
ложение факти.
Затова в гражданския процес адекватната
истина е само теоретичен идеал, тъй като мно-
жеството от разпоредбите му са диспозитив-
ни. Но това не значи, че в действащия закон
трябва да има норма, която представлява не-
преодолима преграда за постигане на макси-
мална пълнота и достоверност на фактите по
отношение на една от страните, преди още съ-
дът да пристъпи към изясняване на фактичес-
ката страна по спора.
И още нещо—разпоредбата на чл. 133 тряб-
ва да бъде съпоставена с Конституцията така-
ва, каквото е—не може да се прави извод за
съобразяването є с основния закон, като се
четат други разпоредби от процеса, макар и от
основните му начала—какъвто е чл. 10 ГПК.
Наистина самостоятелните права на ответни-
ка, които той не е предявил с отговора—насре-
щен иск, да оспори документ и т.н., могат да
бъдат предявени отделно в друг процес. Но тук
трябва дебело да се подчертае, че за защита
срещу иска може да се говори само докато
процесът е висящ.