Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
на живеене не означава живеене през всеки 
един ден от този срок. Едновременно с това 
обаче съдът констатира непоследователност 
в уредбата на § 1 ИК: възприетият подход за 
релативиране до „повече от ½“ на определе­
ния срок съобразно с Решение № 3 на КС от 
2001 г. не е приложен към 12-месечния срок 
при местните избори в т. 4 и 5 на § 1 ИК. За 
тази непоследователност на законовата уредба 
смислено обяснение не е налице.
В искането се твърди, че при прилагането 
на някои от обяснителните разпоредби на 
§ 1 ИК група лица може да бъдат лишени от 
избирателно право, тъй като няма да могат 
да бъдат включени в никакви избирателни 
списъци. Като причина за такава възможна 
последица в становищата на Висшия адвокат­
ски съвет и Съюза на юристите в България 
се изтъква кумулираното изискване регис­
трацията на лицето по постоянен и настоящ 
адрес да е в населеното място при местни 
избори (§ 1, т. 4 и 5 ИК). От анализа на ця­
лостната уредба на Изборния кодекс, както 
и на изборното законодателство, действало 
въз основа на Конституцията на Република 
България до влизането в сила на Изборния 
кодекс, Конституционният съд заключава, че 
въпросното кумулиране всъщност изразява 
утвърденото при действието на тази Консти­
туция принципно правило на изборния про­
цес, че при произвеждане на местни избори 
гласуване извън страната не се осъществява. 
Този въпрос има отношение към организа­
цията и реда за провеждане на изборите, за 
което Конституцията изрично възлага на 
законодателя да създаде уредба (чл. 42, ал. 2 
от Конституцията). Съдът не установява 
противоконституционност на уредбата в § 1, 
т. 1 – 5 от допълнителните разпоредби на ИК 
в частта им извън изискването за живеене.
4. Конституционният съд отбелязва, че 
липсват мотиви за оспорване съдържанието 
на § 1, т. 6 – 20 ИК. В Определението от 24 
февруари 2011 г., с което съдът е допуснал 
искането за разглеждане по същество, из­
рично е посочено, че на вносителя се дава 
възможност да представи в определения срок 
доказателства и допълнителни съображения 
по искането. Такива обаче не са постъпили. 
Съдът отчита, че оспорването на тези зако­
нови текстове е неотносимо към делото, тъй 
като повечето от тях представляват самос­
тоятелен предмет на уреждане в специални 
закони. Произнасянето по тях в рамките на 
настоящото дело би било инцидентно и откъс­
нато от основните положения на специалната 
законова уредба и няма да може да постигне 
необходимата дълбочина и пространност на 
контрола за конституционо­съобразност, по­
ради което Конституционният съд ги оставя 
без разглеждане и не се произнася по тях в 
това конституционно дело.
ІІІ
Член 4, ал. 3, 4, 5 и 6 ИК 
относно „гражданство в държава извън 
Европейския съюз“
Оспорването на посочените разпоредби е 
мотивирано частично – само относно съдър­
жащото се в тях изискване към кандидатите 
за членове на ЕП от Република България и 
за общински съветници и кметове, като се 
изисква освен националното гражданство да 
нямат и друго гражданство на държава, която 
не е член на ЕС.
В искането се поддържа, че тъй като 
Конституцията постановява всеобщо избира­
телно право (чл. 10), не съдържа негативното 
изискване кандидатите на избори за ЕП и на 
местни избори да нямат двойно гражданство, 
допуска изрично в чл. 25, ал. 1 двойното граж­
данство, то оспорената уредба противоречи на 
принципа за правовата държава (чл. 4, ал. 1), 
чл. 10, чл. 25 КРБ, както и на международни 
договори и съответно противоречи и на чл. 5, 
ал. 4 КРБ.
Искането се подкрепя от Института за 
модерна политика, Националната асоциация 
„Инициатива за местно самоуправление“ и 
Българските адвокати за правата на чове­
ка. Министерският съвет и министърът на 
регионалното развитие и благоустройството 
аргументират обратното.
Конституционният съд не можа да постигне 
мнозинство от 7 гласа в подкрепа или против 
искането съдийските гласове са 6 : 6, поради 
което искането в тази му част се отхвърля; 
решението включва две групи мотиви.
Съдиите Евгени Танчев, Георги Петка­
нов, Ванюшка Ангушева, Димитър Токушев, 
Красен Стойчев и Пламен Киров считат, че 
искането е основателно и текстовете на чл. 4, 
ал. 3, 4, 5 и 6 от Изборния кодекс в частта 
им „няма гражданство в държава извън 
Европейския съюз“ противоречат на чл. 10; 
чл. 6, ал. 2 и чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
на Република България. 
Конституцията въвежда редица предпос­
тавки както за упражняването на активното 
избирателно право, така и за упражняването 
на пасивното избирателно право. Всички те се 
подчиняват и са съгласувани с принципа на 
общото избирателно право, закрепен в чл. 10 
от Основния закон. Пасивното избирателно 
право се урежда в Конституцията като усло­
вия за избираемост, на които кандидатите за 
съответните изборни длъжности трябва да 
отговарят. Действително неговата уредба не 
се съдържа в глава втора „Основни права и 
задължения на гражданите“, какъвто е случаят 
с активното избирателно право (чл. 42, ал. 1 
от Конституцията). Това обаче не променя 
качеството му на основно политическо пра­
во на българските граждани. Недопустимо е 
единствено поради систематиката на правната