Държавен вестник, бр. 27, 2007 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  27
Предвид изложеното с чл. 154, ал. 1 ЗЕ е нару-
шен чл. 19, ал. 2 от Конституцията, като без нали-
чие на общественозначими и приоритетни цели
или интереси законът не е гарантирал еднакви
правни условия за стопанска дейност и е създал
привилегия на топлопреносните предприятия, с
което са нарушени права на потребителите.
Във връзка с изискванията на чл. 150, ал. 3
от Конституцията следва да се посочи, че с
чл. 154, ал. 1 ЗЕ се нарушават права на гражда-
ни. Това произтича от закрепените в чл. 4, ал. 1
на Основния закон принципи за правна сигур-
ност и материална справедливост и в чл. 6, ал. 2
за равенство пред закона. Тези принципи са кон-
кретизирани в редица разпоредби на Конститу-
цията, вкл. и в чл. 19, ал. 2 (в този смисъл Реше-
ние № 14 от 1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г., Реше-
ние № 1 от 2005 г. по к. д. № 8 от от 2004 г. и др.).
Б. Относно твърдяното противоречие с чл. 56
от Конституцията:
Правото на защита е основно право на граж-
даните, за да охрани техни права и законни
интереси. То има всеобщ, универсален харак-
тер. Поначало текстът на чл. 56 се прилага съв-
местно с други норми на Конституцията и зако-
ните, но може да действа и самостоятелно, като
последна защитна възможност, щом други не
са предвидени. Разпоредбата задължава зако-
нодателя да предвиди процесуални норми за
охрана на различни права и законови интереси.
Процесуалните гаранции на тези права имат
първостепенно значение, което за личността
може да се окаже практически по-важно от са-
мото материално право (така Решение № 3 от
1994 г. по к.д. № 1 от 1994 г.).
Твърденията за противоконституционност
на чл. 154, ал. 1 ЗЕ поради нарушение на чл. 56
от Конституцията, свързани с ограничаване
възможността на гражданите да оспорват по
съдебен ред претендираните вземания от топ-
лопреносните предприятия, не могат да бъ-
дат споделени. По принцип, както бе казано
по-горе, не противоречи на разпоредбите на
Конституцията по изключение със закон да
се регламентира ограничение на някои права
на граждани в защита на други конституцион-
ни ценности или при наличие на обществе-
нозначими и приоритетни цели или интереси.
Тези законодателно закрепени изключения
правят допустимо съществуването и на раз-
поредба като чл. 237 ГПК, създаваща приви-
легия при събиране на вземания.
От друга страна, правото на защита е основ-
но право на гражданите и за да не бъде ограни-
чено или нарушено, законодателят в тези слу-
чаи е регламентирал съдебна защита, уредена в
чл. 244, 250 и 254 ГПК, която би могла да бъде
упражнена чрез обжалване на определението
за издаване на изпълнителен лист или с възра-
жение по образуваното изпълнително производ-
ство, или по исков ред с отрицателен установи-
телен иск. Изложеното е основание да се прие-
ме, че с чл. 154, ал. 1 ЗЕ не е нарушен чл. 56 от
Конституцията.
В. Относно твърдяното противоречие с чл. 35,
ал. 1 от Конституцията:
За да бъде установена противоконституци-
онност на закон по смисъла на чл. 149, ал. 1, т. 2
от Конституцията, е необходимо това противо-
речие да е пряко и непосредствено. В развитите
от Асоциацията за европейска интеграция и
права на човека съображения, обсъдени при
условията на чл. 22, ал. 1 ЗКС, е изведена въз-
можност за иницииране от топлопреносното
предприятие на производство за ограничаване
свободата на придвижване на длъжник по едно
изпълнително производство. Основание за об-
разуването на такава процедура е чл. 76, т. 3 от
Закона за българските документи за самолич-
ност (ЗБДС)и тя е възможна последица от при-
лагането на чл. 154, ал. 1 ЗЕ, но след издаване
на изпълнителен лист по чл. 237 ГПК, осъщес-
твяване на евентуална съдебна защита по чл. 244,
250 и сл. ГПК и последващо образуване на из-
пълнително производство. Тази последовател-
ност от процесуални действия, регламентира-
ни законово, показва, че не е налице пряка и
непосредствена връзка между ограничаването
на права по ЗБДС и твърдяното противоречие
на атакувания текст от Закона за енергетиката
с чл. 35, ал. 1 от Основния закон.
Г. Не следва да се обсъждат наведените съ-
ображения за противоречие на чл. 154, ал. 1 ЗЕ
с текстове от Договора за създаване на Евро-
пейската общност и Европейското споразуме-
ние за асоцииране (1993 г.), които, както сам е
посочил искателят, поначало не могат да бъдат
основание за противоконституционност на за-
кон. Същото се отнася и за позоваването на
Европейската конвенция за защита правата на
човека и основните свободи от Българския
Хелзинкски комитет. По делото не е направено
искане за произнасяне за съответствие на зако-
на с цитираните международни актове.
II. Според съдиите Румен Янков, Лазар Гру-
ев, Емилия Друмева, Димитър Токушев и Бла-
говест Пунев атакуваният текст от ЗЕ не проти-
воречи на Конституцията и искането следва да
се отхвърли по следните съображения:
Общественото недоволство и създаденото
недоверие към коректността на събираните от
топлофикационните дружества сметки правят
лесно усвоима идеята, че оспорената разпоред-
ба на чл. 154, ал. 1 ЗЕ е противоконституцион-
на. Сама по себе си тази негативна нагласа в
обществото не може да бъде приета като пра-
вен аргумент за постановяване на решението.
Не е безспорно, че атакуваният законов текст
създава правно неравенство, като привилеги-
рова топлопреносните предприятия по облек-
чен ред да събират вземанията си.
Конституцията повелява, че законът тряб-
ва да създава и гарантира еднакви правни ус-
ловия за стопанска дейност, но това съвсем
не означава, че условията в различните сто-
пански отрасли и за всеки един участник в
стопанския оборот трябва да са винаги еднак-
ви. Специфичното за всеки един от тях пред-
поставя и специфична правна регламентация.
Важното според Основния закон е, че тя не
може да е различна при еднакви условия на
стопанската дейност.