Държавен вестник, бр. 37, 2025 г., стр. 7

БРОЙ  37	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
изменение и допълнение на Закона за енерге­
тиката (ЗИДЗЕ) (ДВ, бр. 16 от 2024 г.), като с 
§ 7, т. 1 ПЗР на ЗИДЗЕ думите „или изграж­
дане на обект за производство на енергия от 
възобновяеми източници“ в чл. 24, ал. 7 ЗОЗЗ 
се заличават. Законът в тази си част е влязъл 
в сила от деня на обнародването му съгласно 
§ 11 ПЗР на ЗИДЗЕ.
При тези данни Конституционният съд 
следва да отговори на предварителния въпрос 
за допустимостта на разглеждането по съще­
ство на разпоредбите на чл. 23, ал. 3 и чл. 24, 
ал. 7, оспорен в частта „или изграждане на 
обект за производство на енергия от възобно­
вяеми източници“, от Закона за опазване на 
земеделските земи. Съгласно чл. 25, ал. 2 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд произнасяне по 
допустимостта на искането е възможно във 
всяка фаза на конституционното дело.
Както е приемал в подобни случаи при 
изменение и допълнение на оспорен пред 
Съда закон (Решение № 9 от 2018 г. по к.д. 
№ 5/2017 г.; Решение № 14 от 2018 г. по к.д. 
№ 12/2017 г.; Определение № 1 от 2019 г. по 
к.д. № 1/2019 г.; Определение № 2 от 2019 г. по 
к.д. № 11/2018 г.; Определение № 2 от 2020 г. 
по к.д. № 10/2020 г. и др.), Конституционният 
съд следва да отклони искането на президента 
за установяване на противоконституционност 
на чл. 23, ал. 3 ЗОЗЗ като недопустимо и да 
прекрати производството по делото по отно­
шение на тази разпоредба. След изменението 
чл. 23, ал. 3 ЗОЗЗ има ново съдържание и 
смисъл, като така се внася нов предмет на 
делото, какъвто не е поискан от вносителя 
и с какъвто не е сезиран Конституционният 
съд. Разглеждането на изменената разпоред­
ба означава Съдът да се самосезира, което е 
недопустимо.
По отношение на чл. 24, ал. 7, оспорен в 
частта „или изграждане на обект за производ­
ство на енергия от възобновяеми източници“, 
Конституционният съд приема, че според трай­
но установената му практика (Определение № 2 
от 2007 г. по к.д. № 4/2007 г.; Определение № 3 
от 2016 г. по к.д. № 5/2016 г.; Определение № 6 
от 2016 г. по к.д. № 11/2015 г.; Определение 
№ 1 от 2018 г. по к.д. № 7/2018 г.; Определе­
ние № 2 от 2019 г. по к.д. № 11/2018 г.), след 
като оспорената законова разпоредба вече 
не е част от правния мир, Съдът не може да 
разглежда искане за установяване на нейната 
противоконституционност поради отпадане 
на предмета на искането.
По тази причина искането за установяване 
на противоконституционност на чл. 24, ал. 7 в 
частта „или изграждане на обект за производ­
ство на енергия от възобновяеми източници“ 
от Закона за опазване на земеделските земи 
следва да бъде отклонено, а образуваното пред 
Съда производство – прекратено в частта за 
установяване на противоконституционност 
на тази разпоредба.
По отношение на разпоредбите на чл. 2, 
ал. 4 в частта „и за агрофотоволтаици – при 
условия и по ред, определени с наредба на 
министъра на земеделието и храните и ми­
нистъра на регионалното развитие и благо­
устройството“ и чл. 17а, ал. 3 в частта „на 
обекти за производство на енергия от въз­
обновяеми източници“ от Закона за опазване 
на земеделските земи Конституционният съд 
приема следното:
Разпоредбата на чл. 15 от Конституцията 
урежда като основно начало задължението на 
държавата да осигурява опазването и възпро­
изводството на околната среда, поддържането 
и разнообразието на живата природа и разум­
ното използване на природните богатства и 
ресурсите на страната. Едно от проявленията 
на тази отговорност е грижата за околната 
среда да се осигури на всички равнища на 
правна регулация (Решение № 6 от 2020 г. по 
к.д. № 10/2019 г.; Решение № 12 от 2013 г. по 
к.д. № 9/2013 г.; Решение № 5 от 2022 г. по 
к.д. № 13/2021 г.), за да бъде избегнато нега­
тивното въздействие, причинено от човешката 
дейност, което е „важен приоритет в условията 
на изключителен натиск върху околната среда, 
включително големите загуби на биологично 
разнообразие през последните десетилетия“ 
(Решение № 14 от 2021 г. по к.д. № 14/2020 г.).
Неделима част от посочените в чл. 15 от 
Конституцията задължения е и опазването на 
земята. Съгласно чл. 21, ал. 1 от Конститу­
цията земята е въздигната в ранг на основно 
национално богатство, което се ползва от 
особената закрила на държавата и обществото. 
Конституционният законодател императив­
но е предписал, че обработваемата земя се 
използва само за земеделски цели, и е огра­
ничил възможността за промяна на нейното 
предназначение, като е предвидил, че такава 
се допуска само по изключение при доказана 
нужда и при условия и по ред, определени 
със закон (чл. 21, ал. 2 от Конституцията).
Земята е основно богатство, което има 
национален характер. Тя е източник и гаран­
ция за икономическото благосъстояние на 
държавата и обществото в цялост и на отдел­
ните нейни членове. По отношение на земята 
конституционният законодател използва по­
нятието „особена закрила“, с което акцентира 
върху изискването за значително по-висока от 
обичайната степен на защитеност на земята 
като обект на закрила. Доколкото квалифи­
кацията „основно национално богатство“ се 
отнася до всеки вид земя, обработваемата 
земя се ползва от закрилата на чл. 21, ал. 1 
от Основния закон.
Специалната конституционна уредба за 
защита на обработваемата земя е въведена 
с разпоредбата на чл. 21, ал. 2 от Основния 
закон, с която е създадена рамка от конститу­
ционни мерки като форма на особена закрила. 
Тези мерки включват императивно огранича­
ване на използването на обработваемата земя