Държавен вестник, бр. 27, 2008 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  27
на всяко демократично общество, спазването
на който не допуска законодателят да въвежда
нито ограничения в правата на гражданите, нито
привилегии, основани на изчерпателно изброе-
ните в цитирания текст признаци. Атакуваната
част на чл. 3, ал. 2 ЗДДС не е в противоречие с
ясното и утвърдено съдържание на принципа,
заложен в чл. 6 ал. 2 на основния закон. Оспо-
реният законов текст не регламентира неравно
третиране, не предвижда привилегии, нито за-
сяга някой от изброените признаци. Твърдени-
ето за неравенство на гражданите с оглед на
дуализма при изпълнителното производство не
е основателно, защото взискателят има право
на избор на съдебен изпълнител съобразно лич-
ната си преценка и възможности. Вярно е, че
длъжникът по изпълнението при едни и същи
условия може да дължи различни суми като
разноски въпреки волята си. Но същият не може
да черпи права от неправомерното си поведе-
ние, което е основание за образуване на изпъл-
нителното производство.
По отношение облагането с ДДС на част-
ния съдебен изпълнител са изложени и съоб-
ражения за нарушение на чл. 19, ал. 2 от Кон-
ституцията —неосигуряване на равни условия
за стопанска дейност и създаване на условия
за нелоялна конкуренция с държавния съде-
бен изпълнител. Конституционният текст раз-
вива водещ икономически принцип за свобод-
ната стопанска инициатива и за гарантиране
на еднакви правни условия за осъществяване
на стопанска дейност. Наистина чл. 19, ал. 2
от основния закон се отнася не само за граж-
даните и юридическите лица, но и за държа-
вата и общините, когато действат при пазар-
ни условия, т. е. като частни собственици (ре-
шение № 19 от 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г. и
решение № 9 от 1999 г. по к.д. № 8 от 1999 г.).
В конкретния случай обаче правната норма е
безусловно неприложима при съпоставяне с
дейност, извършвана от държавен орган в това
му качество.
Развитите в искането съображения за про-
тиворечие на атакувания текст в  ЗДДС с чл. 56
от Конституцията относно нарушено право на
защита и затруднен достъп до правосъдие имат
икономически характер. Правото на защита е
основно право на гражданите, за да охрани тех-
ни права и интереси. То има универсален ха-
рактер. Поначало разпоредбата на чл. 56 се при-
лага съвместно с други норми на Конституци-
ята и законите, но може да действа и самосто-
ятелно. Текстът създава задължения, особено
за процесуалните гаранции на това право, ко-
ито са изпълнени от законодателя с приемане-
то на ГПК, на Административнопроцесуалния
кодекс, на Данъчно-осигурителния процесуа-
лен кодекс и на други закони. Изложените от
народните представители аргументи за проти-
воконституционност от икономическо естест-
ал. 2, чл. 19, ал. 2, чл. 56 и чл. 134 от основния
закон. Без да е ограничен с посочените конс-
титуционни основания (чл. 22, ал. 1 ЗКС), с
оглед развитите съображения и становища за
противоречие или несъответствие на закона с
правни актове на ЕС или с практика на СЕО,
Конституционният съд намира за необходимо
да изясни, че последните не са основание за
обявяване на противоконституционност на
закон по реда на цитирания чл. 149, ал. 1, т. 2.
Съгласно т. 4 от същия конституционен текст
съдът, когато е сезиран, може да се произнася
за съответствието на закон с международните
договори, по които България е страна. По сми-
съла на чл. 15, ал. 2 ЗНА регламентът на Евро-
пейския съюз при противоречие има приори-
тет пред българските нормативни актове. Що
се отнася до директивата на ЕС, тя в основни-
те си положения и цели обвързва всяка от дър-
жавите—членки на съюза, да приведе своето
вътрешно право в съответствие със съдържа-
нието є (така чл. 249, ал. 2 и 3 от Договора за
създаване на Европейската общност). Именно
вътрешното законодателство подлежи на кон-
ституционен контрол.
В искането и допълнението към него разви-
тите съображения не са дефинирани по цитира-
ните по-горе текстове от Конституцията. На
първо място по реда на изброяване на консти-
туционните текстове са оплакванията за про-
тиворечие с конституционния принцип за пра-
вовата държава (Преамбюла и чл. 4, ал. 1 от
Конституцията). Принципът изисква упражня-
ване на държавна власт на основата на Консти-
туцията и на закони, които не є противоречат.
В изпълнение на този принцип, а не в противо-
речие с него Народното събрание (НС) упраж-
нява изключителната си компетентност да въ-
вежда данъци като бюджетни приходи, да опре-
деля техния размер и субектите на данъчното
облагане. В рамките на законодателната целе-
съобразност и своята данъчна политика парла-
ментът е властен да преценява тежестта на да-
нъците, да въвежда данъчни облекчения и утеж-
нения по реда, регламентиран в чл. 60, ал. 2 и
чл. 84, т. 3 от основния закон (така решение № 19
от 1998 г. по к.д. № 19 от 1998 г. и др.). Затова не
противоречи на Конституцията регламентира-
нето от НС със закон на данъчно задължените
лица, на определяне обхвата на понятието “не-
зависима икономическа дейност” или на вида
на дейностите, представляващи свободна про-
фесия (§ 1 от допълнителните разпоредби на
Закона за данъците върху доходите на физичес-
ките лица (ЗДДФЛ), както и освобождаването
от облагане на процесуалното представителст-
во по реда на чл. 44, ал. 1, т. 5 ЗДДС.
В искането се поддържа, че е нарушен кон-
ституционният принцип за равенството на граж-
даните пред закона (чл. 6, ал. 2). Равенството
на гражданите пред закона е основен принцип