Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  60
раздел І „Престъпления против реда на управ­
ление“. Тези разпоредби целят да защитят 
неприкосновеността на държавната граница в 
рамките на защитата на националната сигур­
ност. Непосредствен обект на престъп­ленията, 
предвидени в чл. 280 и 281 НК, са обществе­
ните отношения, свързани с преминаването 
през държавната граница и/или пребиваването 
на чужденец на територията на страната. В 
последните години по обективни причини за 
обществото са силно чувствителни обществени­
те отношения, свързани с националната сигур­
ност и в частност с незаконното преминаване 
на държавната граница и/или пребиваване в 
страната. Ясна е вложената в оспорените раз­
поредби воля на законодателя да осъществи 
засилена наказателна репресия за престъпле­
ния, засягащи по общоопасен начин особено 
важни обществени отношения – националната 
сигурност във връзка с преминаването през 
държавната граница. 
Несъмнено законодателната власт е тази, 
която определя чрез наказателния закон на­
казателната политика на държавата, и именно 
тя преценява обществените интереси и потреб­
ността от съответстваща им правна защита в 
съответния период от време. „Квалифицира­
нето на дадено деяние като престъпление и 
определянето на наказание за извършването 
му е проявление на наказателната политика 
на държавата, определянето на която е пра­
вомощие единствено на Народното събрание.“ 
(Решение № 7 от 2025 г. по к.д. № 26/2024 г.) 
В частност законодателят може в определен 
момент да предприема законодателни мерки 
за увеличаване на наказателноправната защита 
на едни или други обществени отношения чрез 
засилена наказателна репресия.
Неговата преценка обаче не е напълно сво­
бодна – тя може да се разпростре единствено 
в рамките на конституционно допустимото. 
„Конституционният съд последователно приема 
в практиката си, че законодателната власт е 
единствената, която може да определя нака­
зателната политика, защото в качеството си 
на общонационално представително демокра­
тично избрано учреждение би следвало да е в 
състояние да намери необходимия към даден 
момент баланс на конституционно защитени 
ценности чрез създаването на правна рамка, 
която да изпълни предназначението си на техен 
гарант. За законодателя принципът на законност 
намира конкретно проявление в изискването 
създаваните от него правни норми да бъдат ясни, 
недвусмислени и разбираеми. Това изискване е 
особено стриктно по отношение на разпоред­
бите, чрез които законодателят дефинира едно 
деяние като престъпление и определя за него 
наказание, защото въведената чрез наказател­
ния закон държавна принуда има потенциала 
същностно да засегне конституционни права 
и свободи на гражданите.“ (Решение № 7 от 
2025 г. по к.д. № 26/2024 г.)
Правната сигурност, която правовата дър­
жава е предназначена да осигури, е предпос­
тавена от създаването и действието на ясно, 
еднозначно, непротиворечиво, стабилно и 
предвидимо законодателство (Решение № 1 
от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г.). Заложеният във 
фундамента на правовата държава конститу­
ционен принцип на законността (според чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията и според постоянната 
практика на Конституционния съд) опреде­
ля, че законодателната власт е длъжна да се 
съоб­разява с принципа на правовата държава 
по отношение на „допустимите параметри и 
съдържанието на възприеманите законодателни 
положения“, като всяко законодателно разре­
шение следва да е в съгласие с принципите 
и с отделните разпоредби на Конституцията 
(Решение № 10 от 2009 г. по к.д. № 12/2009 г). 
Това разбиране има особено голямо значение 
в материята на наказателното право, тъй като 
в тази материя законодателят навлиза с висок 
интензитет в конституционно установената 
индивидуална сфера на гражданите (Решение 
№ 12 от 2016 г. по к.д. № 13/2015 г.). Всяка 
принуда, която засяга права на гражданите, 
трябва да се основава на разпоредби, които са 
ясни, предвидими и достъпни (Решение № 13 
от 2022 г. по к.д. № 8/2022 г.).
Според разпоредбата на чл. 280, ал. 5 НК 
в случаите по ал. 2, т. 5 на чл. 280 НК (когато 
трафикът на хора е организиран от група или 
организация или е извършен по поръчение и/
или в изпълнение на решение на организирана 
престъпна група) „превозното средство се отне­
ма в полза на държавата, ако е собственост на 
дееца, или се налага глоба в размер на пазарната 
стойност на превозното средство в лева, когато 
не е негова собственост“. Според разпоредбата 
на чл. 281, ал. 4 НК, когато противозаконното 
подпомагане на чужденец да пребивава или 
преминава в страната в нарушение на закона е 
извършено чрез използване на моторно, възду­
хоплавателно или друго транспортно средство, 
„превозното средство се отнема в полза на 
държавата, ако е собственост на дееца, или се 
налага глоба в размер на пазарната стойност 
на превозното средство в лева, когато не е 
негова собственост“.
В частите, предвиждащи налагане на „глоба“ 
в размер на пазарната стойност на превозното 
средство, когато то не е собственост на дееца, 
тези разпоредби са неясни до невъзможност за 
прилагане. В тези им части двете разпоредби 
въвеждат конструкции без аналог в действащото 
българско наказателно право.
Предвиденото в чл. 280, ал. 5 „отнемане“ 
не може да се разглежда като „конфискация“ 
(по смисъла на чл. 37, ал. 1, т. 3 НК), тъй като 
в ал. 2 такова наказание вече е предвидено, 
а според заложения в чл. 35, ал. 3 принцип и 
цялостната правна уредба относно наказание­
то и неговото определяне в глава IV и глава 
V от общата част на Наказателния кодекс на 
едно лице за едно престъпление може да бъде 
наложено единствено и само едно наказание 
от съответния предвиден в закона вид.