Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 15

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
човешки права и свободи“ (Решение № 13 от 
1993 г. по к.д. № 13 от 1993 г., Решение № 18 
от 1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.), на „основни 
конституционни права и свободи на гражда-
ните“ (Решение № 7 от 1995 г. по к.д. № 9 от 
1995 г., Решение № 21 от 1995 г. по к.д. № 18 
от 1995 г., Решение № 5 от 1997 г. по к.д. 
№ 25 от 1996 г.), „основни конституционни 
принципи на правовата държава и защитата 
на основните човешки права“ (Решение № 22 
от 1998 г. по к.д. № 18 от 1998 г.). Потвърж-
давайки тази принципна и трайна позиция, 
считаме, че ограничението на правомощието 
на парламента да изключва административни 
актове от съдебен контрол трябва да се търси 
в това кои от правата и свободите, засегнати 
от административния акт, са основни.
На първо място това са правата, посочени 
в глава втора от Конституцията (Решение № 8 
от 1999 г. на КС по к.д. № 4 от 1999 г.). Те са 
непосредствено свързани с основния правен 
статус на личността. Не може да бъде изключ-
вано със закон правото на съдебно обжалване 
от гражданин на административен акт, засягащ 
което и да е негово основно право по глава 
втора от Конституцията, независимо от док­
тринерната му класификация („естествено“, 
„преддържавно“ или „гражданско“ в широкия, 
конституционноправен смисъл на понятието; 
„лично“, „отбранително“ или „социално“, 
„съпричастно“; право „от първо“, „от второ“ 
или „от трето поколение“ и пр.).
На второ (не по значение) място са пра-
вата на гражданите или на юридическите 
лица, произтичащи пряко (напр. чл. 3, чл. 6, 
чл. 7, чл. 10, чл. 13, ал. 1 и 2, чл. 17, ал. 1, 
2, 3 и 5, чл. 19, ал. 2, чл. 22, ал. 1 и др.) или 
косвено (напр. чл. 11, чл. 12, чл. 15, чл. 16, 
чл. 18, чл. 21, ал 2 и т. н.) от текст по глава 
първа от Конституцията. Макар че не попа-
дат в главата за основните права, те също 
са основни (Решение № 19 от 1995 г. на КС 
по к.д. № 17 от 1995 г.) поради това, че са 
конституционно уредени, и то като неделима 
част от основните начала (принципите) на 
общественото, икономическото, политическо-
то и държавното устройство, установени от 
учредителната власт. Административен акт, 
издаден в нарушение на който и да е текст 
от глава първа на Конституцията, не може 
да бъде изключен от съдебен контрол, когато 
засяга произтичащо от текста основно право 
на гражданин или юридическо лице. 
Не могат да бъдат изключени от съдебен 
контрол по чл. 120, ал. 2, предл. 2 от Консти-
туцията, на трето място, административните 
актове, засягащи правата на граждани или 
юридически лица, установени в други разпо-
редби на Конституцията (напр. чл. 65, чл. 68, 
ал. 1, чл. 69, чл. 70, ал. 1, чл. 93, ал. 2, чл. 95, 
ал. 1, чл. 103, ал. 1, чл. 110, чл. 116, ал. 1, 
чл. 130, ал. 1 – 4, чл. 132, чл. 132а, ал. 2 – 4, 
чл. 137, ал. 1, чл. 138, чл. 139, ал. 1, чл. 140, 
чл. 143, ал. 2, чл. 147). Тези права са конкрет-
ни проявления (частни случаи) на уредени 
в глави първа и втора на Конституцията 
основни права – активно или пасивно изби-
рателно право, право на сдружаване, право 
на собственост, право на труд и професия. 
Такива административни актове по аргумент 
от по-силното основание парламентът също 
не би могъл да изключва от съдебен контрол, 
защото важащото за цялото важи и за всяка 
от съставящите го части.
Изводът е, че парламентът не може да из-
ключва от съдебен контрол административни 
актове, които засягат установени в Конститу-
цията права и свободи на граждани или юри-
дически лица. Обратно, въвеждането със закон 
на съдебна необжалваемост е допустимо за 
всички видове административни актове, които 
не засягат конституционно установени права 
и свободи на граждани или юридически лица 
(например такива по Закона за движението 
по пътищата и Правилника за прилагане на 
Закона за движението по пътищата, Закона 
за защита на потребителите, Закона за лова и 
опазване на дивеча, наредбите на общинските 
съвети относно външния вид на населените 
места и много други). 
4. а. При внимателно четене на решението 
единственият довод за необжалваемостта на 
посочените в него административни актове 
е т. нар. тяхно „конститутивно действие“, ко-
ето би било отложено при обжалването им. 
Като се остави настрана това, че съществу-
ват декларативни административни актове 
(тези по чл. 21, ал. 2 и 3 АПК), които нямат 
такова действие, проблемът е разрешим чрез 
законовото допускане на тяхното предвари-
телно действие („предварително изпълнение“ 
по терминологията на чл. 60 и чл. 90, ал. 2 
АПК), а не по пътя на въвеждане на необ-
жалваемостта им пред съд. 
б. Сферата на държавна дейност, в която 
е издаден административният акт, също 
не може заради връзката си с обществена 
значимост със специални знания или със 
спецификата на информацията, нужни за 
решаването на спора, да е причина за по-
сочването на акта като необжалваем пред 
съд. Тези въпроси са предмет на текущото 
законодателство (вж. напр. чл. 171, ал. 2 АПК, 
чл. 39, ал. 1, т. 7 от Закона за защита на кла-
сифицираната информация). Надценяването 
на част от държавния апарат, включително 
чрез изключване на контрола за законност 
на неговите действия, не кореспондира с 
прогласеното в чл. 6, ал. 1 от Конституцията 
равенство на всички хора.