Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
на новооткрити обстоятелства или нови писмени 
доказателства, имащи съществено значение за 
делото, които не са могли да му бъдат известни 
или не е могъл да се снабди с тях до изтичане на 
срока за подаване на възражение. Друга форма 
на защита, обслужваща длъжника, който е бил 
лишен от възможността да оспори вземането, 
е възражението пред въззивния съд по реда 
на чл. 423 ГПК, основано на нарушения на 
процесуалните правила относно връчването на 
книжата, уведомяването, или в хипотезата на 
невъзможност за подаване на възражение поради 
непредвидени и непреодолими обстоятелства. 
В този смисъл, анализирайки оспорената 
процесуална уредба в нейната цялост, Конститу­
ционният съд констатира, че в рамките на тази 
диференцирана, ускорена, изцяло протичаща 
като писмена процедура, съществено опросте­
на в сравнение с исковия процес, законът е 
осигурил много и различни способи, съдържа­
щи изискуемите конституционни гаранции за 
длъжника да упражни правото си на защита в 
производството. По този начин е преодоляна 
опасността да бъде реализирано евентуално 
принудително изпълнение срещу лице, което 
обективно не дължи претендираното в полза 
на заявителя вземане при задължение, погасено 
по давност, чрез плащане и т.н.
Заповедното производство в оспорения си 
вариант – по чл. 417 – 418 ГПК (т.нар. в те­
орията „модел с доказателства“), заместващ 
съществувалите по отменения ГПК несъдебни 
изпълнителни основания, е по-широко застъ­
пеният в практиката, тъй като дава възмож­
ност на онези кредитори, които разполагат с 
някой от документите по чл. 417, т. 1 – 9 ГПК 
и надлежно установяващи вземанията им, да 
предпочетат обсъжданата процедура. 
5. С искането, с което е сезиран Конститу­
ционният съд, се оспорва единствено уредената 
с чл. 417, т. 2 ГПК възможност държавните 
учреждения, общините и банките да се възпол­
зват от заповедното производство, като поискат 
от компетентния съд издаването на заповед за 
незабавно изпълнение въз основа на документ 
или извлечение от счетоводни книги, с които 
се установяват техни вземания. Поради това 
е необходимо да се даде изричен отговор на 
въпроса конституционно допустимо ли е опре­
делена категория субекти да се ползват от една 
по-облекчена процедура за удовлетворяване 
на притезания, каквато законът не допуска за 
останалите участници в гражданския оборот, 
в т.ч. гражданите, на чиито накърнени права 
омбудсманът основава искането си, съобразно 
очертаните му от Конституцията параметри на 
инициатива.
В частта си, отнасяща се за държавните уч­
реждения и общините, оспорената разпоредба 
намира приложение само за вземанията на 
визираните субекти, възникнали от граждан­
скоправни или търговски отношения. Техните 
публични вземания по смисъла на чл. 162, 
ал. 2 от Данъчно-осигурителния процесуален 
кодекс (ДОПК) дефинитивно са изключени от 
обхвата на заповедното производство по ГПК, 
тъй като подлежат на изпълнение по реда на 
специалния закон. 
До настоящия момент Конституционният съд 
има последователна и непротиворечива практика 
по въпроса, че основен и съществен критерий при 
преценката за конституционност на предвидени­
те в отделни закони форми на диференцирана, 
в т.ч. и засилена правна защита, се оказва не 
самият статус на субектите, а същината на въз­
никналите правоотношения, предназначението на 
собствеността, способите, осигуряващи гаранция 
за ефективното осъществяване на публичните 
функции на държавните учреждения и общините. 
Както изрично е прието с Решение № 15 от 2010 г. 
по к.д. № 9 от 2010 г., целта за гарантирането 
на ефективното осъществяване на публичните 
функции на държавните учреждения, общините 
и субсидираните заведения, обективирана в раз­
личните конкретни законодателни разрешения, 
се вмества в общата конституционна рамка за 
това, че осъществяването на държавната власт 
от органите (чл. 1, ал. 2 КРБ), предвидени в 
Конституцията и законите, е носеща конструк­
ция на държавната организация и поради това 
бюджетът на държавата трябва да осигурява 
средства за функционирането є, като се съобра­
зяват принципите на разделението на властите 
(чл. 8) и местното самоуправление (чл. 2, ал. 1). 
С посоченото решение са съобразени и разре­
шенията, възприети с Решение № 17 от 1995 г. 
по к.д. № 13 от 1995 г.; Решение № 16 от 2001 г. 
по к.д. № 6 от 2001 г.; Решение № 6 от 1997 г. 
по к.д. № 32 от 1996 г.; Решение № 3 от 2000 г. 
по к.д. № 3 от 2000 г., от които позиции съдът 
не намира основание да отстъпи и при произна­
сянето си по настоящия конституционен спор. В 
този смисъл при положение, че Конституцията 
допуска отклонение от общите правила, когато 
съответният закон регламентира специален ред 
по отношение на задълженията на държавните 
учреждения, за да бъде гарантирано изпълнени­
ето на възложените им публични функции, то 
на същото основание следва да се приеме, че 
включването на държавните учреждения като 
възможни субекти на инициатива за издаване 
на заповед за изпълнение в заповедното произ­
водство по чл. 417, т. 2 ГПК, когато става дума 
за осъществяване на техни неудовлетворени 
притезания, също не се оказва в противоречие с 
Основния закон. Това е така, защото „съображе­
нията за целесъобразност, както и наличието на 
потребност от постигането на обществено-прио­
ритетни и значими цели, каквито са бюджетното 
осигуряване на изпълнението на държавните 
функции, допускат различия в законодателните 
решения, без това да противоречи на консти­
туционния принцип на чл. 19, ал. 2“, както е 
заключил Конституционният съд в предходно 
производство със сходен предмет по к.д. № 9 
от 2010 г. с цитираното Решение № 15 от 2010 г.