Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 21

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
на настъпилата промяна (коя е тя в крайна 
сметка в този кратък исторически отрязък), 
и при неизменност в редакцията на консти­
туционния текст, не се отразява положително 
върху дейността на КС и отслабва убедител­
ността и въздействието на постановените от 
него актове. 
3. Относно възприетото в решението раз­
биране за предимството на принципа за 
правната сигурност при неконституционност 
на нормативни актове и обратно, принципа 
на справедливостта при противоконституци­
онност на ненормативни актове:
Не споделяме крайността на подобно раз­
биране поради следното:
Най-напред, защото такова разграни­
чение изобщо отсъства в разпоредбите на 
Конституцията и в този смисъл се явява 
необосновано – неподкрепено с данни от 
конституционния текст или с позоваване в 
практиката на КС.
На второ място, защото КС не е овластен 
да търси баланс и разрешение в „помирени­
ето“ на двата принципа, тогава когато става 
въпрос за правното действие на неговите 
решения, което е изключителна прерогатива 
на конституционния законодател.
В юриспруденцията на Конституционния 
съд понятието за правовата държава се про­
явява в два аспекта: формален – определени 
форми и процеси за прилагането на правни­
те норми, и материален – съдържанието на 
правните норми да гарантира конституционно 
закрепените основни права (Решение № 1 от 
2005 г. по к. д. № 8/2004 г.; Решение № 12 от 
2018 г. по к. д. № 1/2018 г.).
За решенията на КС по отношението на 
действието им по време в доктринерен аспект 
са възможни два подхода: ретроактивно (ex 
tunc, pro preterito) или – занапред (ex nunc, 
pro futuro). Налице е конкуренция между 
различни подходи при уреждане на въпроса 
за темпоралния ефект на решенията. Първият 
подход е по-скоро въплъщение на повелята 
за правна справедливост (правова държава в 
материален смисъл), докато вторият подход е 
доминиран от разбирането за правната сигур­
ност като конституционно значима ценност, 
която изключва обратно действие (правова 
държава във формален смисъл).
Като конструкция принципът на право­
вата държава допуска възможна конкурен­
ция между отделните негови компоненти 
и по необходимост включва принципа на 
балансираната преценка на конкуриращи се 
принципи и основни права като елемент на 
своето съдържание (Решение № 1 от 2005 г. 
по к. д. № 8/2004 г.). Изключителна грижа 
на конституционния законодател, когато оп­
ределя какъв да бъде ефектът от решенията 
на КС, е да помири (да заеме балансирана, а 
не изключваща позиция) относно постулата 
за правна сигурност и изискването за спра­
ведливост по най-щадящ за основните права 
на гражданите начин, без от това да следва, 
че тези функции могат да се делегират на 
Конституционния съд, който, ако все пак се 
заеме с тяхното разрешаване, би навлязъл в 
чужда сфера на компетентност. 
На трето място, защото надделяването на 
единия или другия принцип – на правната 
сигурност или на правната справедливост, не 
може просто и механично да се свързва с вида 
акт – нормативен или не, или с количествения 
критерий на броя засегнати лица (променлив 
с обратен знак в хода на годините – например 
първоначално одържавяването визира група 
лица, но впоследствие с годините последици­
те от одържавяването се разпростират върху 
огромен брой други лица, или различни по 
характер правни сделки). Сложността на 
определени обществени отношения не търпи 
решаване чрез опростени механични решения, 
а изисква нюансиран и внимателен подход 
към всичките им възможни проявления, 
усложнения във времето, особено ако от 
настъпването им е изминал изключително 
дълъг период от време (повече от 70 години), 
както е в настоящия случай – ЗОДС, и при 
действието на няколко различни конституции.
4. Относно прието в решението разбиране, 
че чрез своите актове КС упражнява власт, 
за да осигури върховенството на Конститу­
цията, че темпоралният ефект от решението 
на КС следва да се проявява по начин, който 
осигурява ефективен и резултатен контрол 
за конституционност (стр. 18 от мотивите), 
а това би било невъзможно, ако се допусне 
решението на КС, относимо към ненорматив­
ните актове, да има единствено значение на 
декларация без правни последици:
Вярно е, че в рамките на правомощието 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, 
т. 2 върховенството на Конституцията се 
брани посредством правните последици от 
решенията, обявяващи за противоконсти­
туционни актовете, предмет на контрол 
за конституционност. Но заключението, 
че темпоралният ефект от решенията на 
КС трябва да се проявява по начин, който 
осигурява ефективен и резултатен контрол 
за конституционност (стр. 18), е вярно само 
дотолкова, доколкото самата учредителна 
власт е счела за необходимо да претвори 
това разбиране в отделните разпоредби на 
Конституцията. Ако за държава, която се 
определя като демократична и правова, 
конституционният законодател по един от 
значимите въпроси – този за правния ефект 
на решенията на КС, създавайки за първи 
път Конституционен съд, е допуснал извес­
тен „пропуск или празнота“ и не е обхванал 
възможните правни разрешения, за да се 
гарантира върховенството на Конституцията,