Държавен вестник, бр. 60, 2004 г., стр. 58

С Т Р .  58
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  60
(ii) всяко юридическо лице, гражданско дру-
жество или асоциация, чийто правен статут се
основава на действащите закони в едната дого-
варяща държава.
2. При прилагането на спогодбата по което
и да е време от всяка договаряща държава все-
ки термин, който не е определен в нея, ще има
значението, което му придава към момента на
прилагането законодателството на тази държава
по отношение на данъците, обхванати от спо-
годбата, освен ако контекстът не изисква дру-
го. Всяко значение, определено в прилаганото
данъчно законодателство на тази държава, ще
има предимство по отношение на значението,
определено в други закони на тази държава.
Член 4
Местно лице
1. За целите на тази спогодба понятието
“местно лице на едната договаряща държава”
означава всяко лице, което съгласно законода-
телството на тази държава подлежи на данъчно
облагане в нея поради своето местожителство,
местопребиваване, място на учредяване, място
на управление или всеки друг критерий от по-
добно естество, а също включва тази държава
или неин орган на местна власт. Този термин
обаче не включва лице, което подлежи на да-
нъчно облагане в тази държава само по отно-
шение на доходи от източници в тази държава.
2. Когато въз основа на разпоредбите на ал. 1
едно физическо лице е местно лице и на двете
договарящи държави, тогава неговото положе-
ние се определя,  както следва:
а) то се счита за местно лице само на държа-
вата, в която разполага с постоянно жилище;
ако то разполага с постоянно жилище в двете
държави, се счита за местно лице само на тази
държава, с която има по-тесни лични и иконо-
мически връзки (център на жизнени интереси);
б) ако държавата, в която е центърът на жиз-
нените му интереси,  не може да бъде определена
или ако то не разполага с постоянно жилище в
нито една държава, се счита местно лице само
на държавата, в която обичайно пребивава;
в) ако то обичайно пребивава в двете държа-
ви или в нито една от тях, се счита за местно
лице само на държавата, на която е гражданин;
г) ако то е гражданин и на двете държави
или на нито една от тях, компетентните органи
на договарящите държави ще решат въпроса
чрез взаимно споразумение.
3. Когато в съответствие с разпоредбите на
ал. 1 лице, което не е физическо лице, е местно
на двете договарящи държави, то се счита за
местно лице само на държавата, по законите на
която се определя неговият правен статут.
4. Ако правният статут на лице, което не е
физическо лице, не може да се определи според
разпоредбата на ал. 3, компетентните органи на
договарящите държави ще положат усилия да
разрешат въпроса чрез взаимно споразумение.
Член 5
Място на стопанска дейност
1. За целите на тази спогодба изразът “място
на стопанска дейност” означава определено
място на дейност, чрез което се извършва ця-
лостно или частично стопанската дейност на
едно предприятие.
2. Терминът “място на стопанска дейност”
включва по-специално:
а) място на управление;
б) клон;
в) офис;
г) фабрика;
д) работилница;
е) мина, нефтен или газов кладенец, кариера
или всяко друго място за добиване на природни
богатства;
ж) ферма или плантация;
з) помещения или складове, използвани като
места за продажби;
и) инсталация или съоръжение, използвани
за изследване на природни богатства.
3. Терминът “място на стопанска дейност”
включва също така:
а) строителна площадка, строителен или
монтажен обект или сонда или кораб, използ-
вани за изследване или извличане на природни
богатства или свързаните с тях надзорни дей-
ности, но само когато такава площадка, обект
или дейности продължават за период, надви-
шаващ 183 дни във всеки 12-месечен период;
б) предоставянето на услуги, включително
консултантски услуги от предприятие чрез ра-
ботници или друг персонал, нает от предприя-
тието за тази цел, но само когато дейностите с
такъв характер (за същия или свързан обект)
продължават в страната за период или перио-
ди, надвишаващи общо 183 дни във всеки 12-
месечен период.
4. Независимо от предходните разпоредби
на този член се счита, че изразът “място на
стопанска дейност” не включва:
а) използването на съоръжения  единствено
с цел складиране или излагане на стоки, при-
надлежащи на предприятието;
б) поддържането на запаси от стоки, при-
надлежащи на предприятието, единствено с цел
складиране или излагане;
в) поддържането на запаси от стоки, при-
надлежащи на предприятието, единствено с цел
преработка от друго предприятие;
г) поддържане на определено място изклю-
чително за покупка на стоки или за събиране на
информация  за предприятието;
д) поддържане на определено място изклю-
чително за извършване на всяка друга дейност,
която има подготвителен или спомагателен
характер, за предприятието;
е) поддържане на определено място на дей-
ност единствено за осъществяване на което и
да е съчетание от посочените в букви от “а” до
“д” дейности, при положение че цялостната