Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
Философският принцип на народен сувере­
нитет се проектира във фундаментална про­
мяна – народът се утвърждава като субект и 
обект на управление. Той поставя акцент върху 
човека, върху хората в политически организи­
раната общност и изяснява, че няма държавен 
суверенитет, който има легитимност сам по 
себе си – държавният суверенитет почива 
на съгласието на народа. Волята на поли­
тическата общност, за да действа като обща 
воля, предполага връзка между конкретния 
индивид и колективността, което извежда на 
преден план гражданската идентичност като 
ключов елемент на националната идентичност 
и института на гражданството. Гражданите 
утвърждават ролята си на суверен, който 
легитимира държавата, към която принад­
лежат и тя им принадлежи. Гражданството 
(републикански по своята природа институт) 
задълбочава връзката между държавата и 
индивида, придавайки є смисъл на реци­
прочност: националната държава трябва да 
изпълни своите задължения към граждани­
на и обратното. По този начин национална 
идентичност, народен суверенитет, държавен 
суверенитет, гражданство се оказват взаимно 
преплетени и взаимно оказващи си влияние. 
Подходът на българския конституционен 
законодател да изгради института на българ­
ското гражданство в контекста на утвърденото 
в модерността разбиране, че нация, народен 
суверенитет и държава са взаимно обвър­
зани, се потвърждава от редица разпоредби 
в Основния закон, разгледани в единство. 
Конституцията си служи както с понятията 
„нация“, „национален“, така и с конструкции, 
които имплицитно съдържат връзката между 
националната идентичност, суверенитета, 
сигурността и независимостта на държавата. 
Могат да се посочат редица разпоредби, каквато 
е например разпоредбата на чл. 92, ал. 1 от 
Основния закон, където във функционалната 
характеристика на държавния глава – прези­
дент – присъства конструкцията „единство 
на нацията“, а „националната сигурност и 
обществен ред“ са включени в конституцион­
но дефинирания обхват на компетентност на 
правителството (чл. 105, ал. 2). Създателите 
на Конституцията от 1991 г. свързват правната 
фигура „българско гражданство“ с изискване 
за избираемост на лицата, заемащи редица 
висши длъжности в държавата и упражнява­
щи държавна власт – народни представители, 
президент, членове на правителството – из­
рично предвидено съответно в разпоредбите 
на чл. 65, 93 и 110 от Основния закон.
Конституционните съдии отчитат, че днес 
мащабната миграция и революцията в кому­
никациите допринасят за това, че автономия­
та на индивида, въпросите на културата и 
идентичността стават все по-индивидуални и 
по-малко колективни. Едновременно с това 
подчертават, че миграцията и многообразието 
в съвременния свят не правят националността 
ненужна; те обаче правят принадлежността 
по-сложна и предизвикателна. Без усилия от 
страна на държавите да инвестират в граждан­
ската идентификация, обществата са изложени 
на риск от разкъсване на националната ко­
лективност в степен, съществено намаляваща 
легитимността на държавата.
Всичко това е важно да се отбележи, тъй 
като дава представа за контекста, в който е 
установено и следва да се разглежда предназна­
чението на конституционното ограничение за 
упражняване на пасивното избирателно право 
за парламентарните избори. То е въведено с 
разпоредбата на чл. 65, ал. 1 при приемането 
на Конституцията от 1991 г. като забрана за 
кандидатите за народни представители да 
имат друго освен българско гражданство – с 
приемането на обсъжданите конституционни 
промени такава забрана вече не съществува.
При обсъждането на условията за избиране 
на народните представители предмет на ожи­
вени дебати във Великото Народно събрание 
е и въпросът за двойното гражданство на 
народните избраници, както и на министрите. 
С мотив за приобщаване към политическия 
живот в страната на емигрантите преди поли­
тическите промени през 1989 г. се предлагат, 
с различни редакции, и текстове, уреждащи 
алтернативни изисквания на забраната за 
двойно гражданство на тези лица, но надде­
лява разбирането за предимство на публичния 
интерес от защита на единството на нацията 
и суверенитета на държавата (протокол от 
заседанието на Комисията за изработване 
на проект за Конституция на България от 
5.07.1991 г.). 
Вносителите на проекта на Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията 
(вх. № 49-354-01-83 от 28.07.2023 г.) заявяват в 
мотивите, че „ограничаването на пасивното 
избирателно право нарушава този принцип 
[за еднакви права на българските граждани, 
независимо дали имат друго гражданство] и 
се явява дискриминационно за тези, които 
имат и друго гражданство“.
Отпадането на забраната за двойно граж­
данство като условие за избиране на народни 
представители, както и за включване в състава 
на правителството, е предмет на оживени де­
бати в Комисията по конституционни въпроси, 
както и в пленарните заседания на 49-ото 
Народното събрание при първо и „второто“ 
първо гласуване на проекта на Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията 
(Протокол № 5 от заседание на Комисията 
по конституционни въпроси от 3.10.2023 г.; 
стенографски протокол от 56-ото заседание 
на 49-ото Народно събрание, първо гласуване,