Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 43

БРОЙ  27	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
В случая е излишно детайлно да се навлиза в 
безсмисления с оглед непосредствения предмет 
на делото спор, дали е налице класическото 
обратно действие на закона, или се касае за 
несъщинско такова с придаването на незабавно 
действие на неговите разпоредби. Същностният 
проблем тук е съвършено друг. Оценката за 
съответствие с Конституцията следваше да 
бъде концентрирана основно върху правата на 
страните по вече образуваните съдебни искови 
производства за попълване масата на несъс­
тоятелността. Следва да се направи ясното 
разграничение, че в случая не става дума за 
придобити права, които да бъдат отнети или 
засегнати от новата материалноправна уредба, 
каквато е основната концепция, прокарана с 
различни нюанси и акценти с взетото решение, 
а за процесуалните права на страните при 
вече формирано процесуално правоотноше­
ние, чрез които те могат да защитят своите 
субективни права. Безспорно е, че новите 
текстове на чл. 646, ал. 2 – 7 и чл. 647, ал. 1 
ТЗ основно реформират съществуващите до 
момента основания на исковете за обявяване 
на недействителност на действия и сделки 
за попълване масата на несъстоятелността и 
на отменителните искове. Безпристрастната 
съпоставка на старите и новите разпоредби 
показва очевидни и значими различия както в 
регулацията на чисто материалните основания 
на предвидените възможни искови претенции, 
така и в сроковете, в които те могат да бъдат 
предявени. Затова същественият въпрос, кой­
то следва да получи отговор по настоящия 
конституционен спор, не е дали приетите за­
конодателни промени, разглеждани в своята 
цялост, се оказват действително справедливи 
и полезни за обществото, най-малкото защото 
същностният проблем, поставен от вносителя, 
по същество е друг. Конституционният съд 
следваше да отговори ясно, категорично и 
еднозначно на въпроса дали и доколко пред­
виденият с § 14, ал. 1 ПЗРЗИДТЗ механизъм 
за привеждане в действие на новоприетите 
материалноправни норми, уреждащи система­
та и основанията на исковете за попълване на 
масата на несъстоятелността, удовлетворява 
конституционните изисквания за спазване 
принципите на правовата държава (чл. 4, ал. 1), 
гарантиране правото на защита на страните в 
процеса (чл. 56) и за наличието, респ. липсата 
на правна възможност, прилагайки оспорения 
закон, съдилищата да осигурят изискуемото 
равенство на страните, както и условия за 
състезателност в съдебния процес (чл. 121, 
ал. 1). Считам, че приетото от мнозинството 
съдии решение заобикаля конкретния отговор 
на така формулирания въпрос, използвайки 
аргументация, основана на общотеоретични 
постановки и интерпретация за приноса на 
новата правна уредба за развитието на законо­
дателството в коментираната област. Макар и 
изложените съображения да са принципно вер­
ни, те нямат пряко и непосредствено значение 
за решаването на настоящия конституционен 
казус. Друг е въпросът, че категоричността, с 
която се приема, че новият режим е по-благо­
приятен и справедлив, логично противоречи 
на друг основен извод в същото решение – че 
интересите на кредиторите и длъжниците са 
антагонистични, което поначало не подлежи 
на съмнение. Очевидно е, че при това поло­
жение е логически невъзможно новият правен 
регламент да се оценява общо като по-благо­
приятен и същевременно това да се отнася за 
всяка от визираните страни с оглед приетото 
съотношение между техните интереси.
Не намирам убедителни аргументи да се 
съглася и с позицията, че приетото преуреж­
дане на материята на исковете е наложи­
телно да се прилага веднага спрямо всички, 
включително и по отношение на висящите 
съдебни производства. Това е така, защото, 
след като според оспореното законодателно 
изменение нищожността например е заменена 
с относителна недействителност, редуцира­
ни са исковете за попълване на масата на 
несъстоятелността, съкратени са сроковете, 
изцяло нерешен остава въпросът по какъв 
процесуален ред ищците, предявили някой 
от видовете искове, засегнати от промяната, 
ще могат да защитят правата си в заварения 
висящ исков процес. За съжаление се оказва, 
че техните права се оказват изцяло компро­
ментирани, особено в най-честата възможна 
хипотеза в практиката – когато делото се 
намира във въззивната или в касационната 
инстанция. Ищецът, депозирал редовна и до­
пустима искова молба, приета и разглеждана 
от компетентния съд, може да измени или 
основанието, или петитума на иска си, както 
и да промени вида на търсената защита, като 
премине от установителен към осъдителен иск 
и обратно (чл. 214, ал. 1 ГПК). Той обаче е 
темпорално лимитиран да упражни правото 
си да измени първоначалния иск в първото 
по делото заседание, респ. до приключване 
на съдебното дирене в първата инстанция, с 
оглед различните форми на изменението, но 
не разполага с процесуалната възможност да 
измени едновременно и основанието, и пети­
тума. Друг механизъм за защита в съдебното 
производство оспорената разпоредба не оси­
гурява на този ищец предвид необходимостта 
той радикално и изцяло да преформулира 
исковата си претенция: от установителен към 
конститутивен иск; с различен фактически 
състав на претендираното ново основание; 
със съвършено различна формулировка на 
искането му към съда. Да предяви нов иск 
(включително и след като се възползва от 
„възможността“ по § 14, ал. 2 ПЗРЗИДТЗ) в