Държавен вестник, бр. 100, 2008 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  100
акт, защото, макар и да са налице някои от
характеристиките, които позволяват дадена
дейност да се характеризира като праворазда-
ване, все пак той няма сила на пресъдено нещо.
Всяко решение обаче, с което се оспорва зако-
носъобразността на административен акт и на
това основание се иска неговата отмяна, ще
влезе в законна сила, ако не бъде обжалвано
пред ВАС, защото с него се дава правна защи-
та срещу незаконосъобразно решение, дейст-
вие или бездействие на възложителя и се ре-
шава спорът, дали съществува претендирано-
то в жалбата право за отмяна на незаконосъ-
образното решение, действие или бездействие
на възложителя на обществена поръчка, т. е.
ще има сила на пресъдено нещо. То установява
какво е действителното правно положение и
задължава страните да съобразяват поведени-
ето си с установеното в решението положение.
Решението на КЗК, с което тя се произнася по
законосъобразността на решенията, действи-
ята и бездействията на възложител на общес-
твена поръчка, не е стабилен администрати-
вен акт, ефектът му не се свежда само до него-
вата неоттегляемост. То постига нещо пове-
че—разрешава правен спор, и ако не бъде об-
жалвано пред ВАС, ще влезе в сила.
В някои от становищата се поддържа, че
решението на КЗК по обжалване законосъоб-
разността на решения, действия или бездейст-
вия на възложител на обществена поръчка
представлява индивидуален административен
акт, а в други, че макар и то да не е индивиду-
ален административен акт, все пак става въп-
рос за административен акт по смисъла на
чл. 120 от Конституцията. Необходимо е обаче
да се има предвид, че правни спорове понача-
ло не могат да се разрешават с административ-
ни актове. Единствено, когато по-горестоящ
административен орган се произнася по жалба
срещу административен акт на по-долустоящ
административен орган, тогава той издава нов
административен акт. Понеже става дума за
по-горестоящ орган, това е индикация, че сми-
сълът на произнасянето се свежда не до от-
съждането какво казва законът по конкрет-
ния спор, а осигуряване прилагането на закона
в хода на практическото осъществяване на
държавното управление. Комисията за защи-
та на конкуренецията не е по-горестоящ орган
на възложителите на обществени поръчки и
следователно неоправдано е да се приема, че
актът, с който тя се произнася, представлява
административен акт.
Същевременно необходимо е да се отбеле-
жи, че законодателят е предоставил на КЗК в
качеството є на орган, който упражнява конт-
рол върху процедурата по възлагане на общес-
твени поръчки, правомощия, които не са харак-
терни за един правораздавателен орган. Тя взе-
ма решенията си, в т. ч и при обжалване зако-
носъобразността на решение, действие или без-
действие на възложителя, при наличието на
кворум, по искане на жалбоподателя може да
наложи спиране на процедурата като временна
мярка, спорът не се решава по окончателен
начин, а решението є подлежи на обжалване
пред ВАС, като отменя решение, действие или
бездействие на възложителите на обществени
поръчки, КЗК може да дава задължителни ука-
зания по хода на процедурата за възлагане на
обществена поръчка, нещо, което е повече ха-
рактерно за администрацията, най-сетне не
може да се игнорира и фактът, че когато упраж-
нява контрол върху законосъобразността на
решения, действия и бездействия на възложи-
телите на обществени поръчки, КЗК действа
като независим орган, който се избира от На-
родното събрание.
Разпоредбата на чл. 119, ал. 1 от Консти-
туцията постановява, че правораздаването се
осъществява от Върховния касационен съд,
Върховния административен съд, апелативни,
окръжни, военни и районни съдилища. За да
се изпълни разпоредбата, че правораздаване-
то се осъществява от съдилища, достатъчно
ще бъде окончателното разрешаване на прав-
ния спор да е предоставено на някой от посо-
чените в текста съдилища. По този начин се
гарантира изискването разрешаването на пра-
вен спор, т. е. осъществяването на правораз-
даването, да се извърши от съд. Когато чл. 119,
ал. 1 от Конституцията говори за осъществя-
ване на правораздаването от съд, той има
предвид неговото реализиране, постигане от
съда и това изискване ще се удовлетвори, ако
законът осигури възможността всеки правен
спор да бъде отнесен за разрешаване от съд.
Обратно, предоставянето за окончателно раз-
решаване на даден правен спор на друг орган,
който не е съд, ще бъде недопустимо от глед-
на точка на разпоредбата на чл. 119, ал. 1 от
Конституцията. Към същия извод навежда и
съдържанието на чл. 119, ал. 1 от Конститу-
цията. Факт е, че текстът просто изрежда
различни съдилища както общи, така и спе-
циализирани, без да ги обособява в опре-
делена система. Това, че целта на този текст
е не да се оформя някаква система, говори и
ал. 2 на чл. 119 от Конституцията, която до-
пуска създаването и на други извън посочени-
те в ал. 1 специализирани съдилища. Идеята
следователно е правораздаването, като дей-
ност по разрешаването на правни спорове от
независим орган в рамките на едно състеза-
телно производство, не да се схваща като проб-
лем на система от общи и система от специа-
лизирани съдилища, не неговото осъществя-
ване да се ограничи в точно определена сис-
тема от съдебни инстанции, а да се гарантира