Държавен вестник, бр. 78, 2004 г., стр. 29

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  29
психолог—2 часа на работен ден—лекар на повикване,
детски психиатър 2 часа седмично на екипно обсъжда-
не, обслужващ персонал (санитари)—2.
2.4.3. Показания за приемане: рехабилитация след
психотични епизоди или обостряния, деца и юноши с
разстройства на психичното развитие.
2.5. Детско-юношеска психиатрична болница.
2.5.1. Осъществява пет задължителни програми—
консултативна, кризисна, дневно-стационарна, стацио-
нарна и рехабилитационна.
2.5.2. Включва:
а) отделение за детско-юношеско психично здраве;
б) детско психиатрично отделение;
в) юношеско психиатрично отделение;
г) рехабилитационно отделение.
2.5.3. Включва детски психиатричен мултидисцип-
линарен екип.
2.6. Университетска детско-юношеска психиатрич-
на клиника:
а) разкрива се от университетски болници;
б) развива дейността и притежава структурите на
детско-юношеска психиатрична болница;
в) ръководи се от хабилитирано лице, което има
профилна специалност по детска психиатрия, подпома-
гано от главен административен асистент с профилна
специалност по детска психиатрия;
г) извършва обучителна дейност на студенти по
медицина;
д) извършва обучителна дейност на специализанти
по психиатрия в рамките на клиничната ротация по
детска психиатрия;
е) извършва обучителна дейност на специализанти
по детска психиатрия съгласно обучителна програма;
ж) извършва обучение на лекари, специализиращи
“обща медицина”;
з) извършва обучение на други специалисти—пси-
холози, логопеди, специални педагози, социални работ-
ници, медицински сестри и др.;
и) оказва методична помощ на други детско-юно-
шески психиатрични заведения.
3. Основни диагностично-терапевтични изисквания
в детската психиатрия
1. Психотични разстройства—шизофрения и афек-
тивни разстройства
1.1. Диагнозата и оценката изискват:
а) изследване от мултидисциплинарен екип в отде-
ление за детско-юношеско психично здраве или детско
(юношеско) психиатрично отделение;
б) консенсусно становище от поне двама детски
психиатри.
1.2. Терапията е мултимодална и задължително
включва съветване на родителите (психообучителна
терапия).
1.3. Психофармакологичната терапия в острата фаза
на заболяването, респективно в епизода, се назначава
от детски психиатър.
2. Генерализирани (первазивни) разстройства на
психичното развитие.
2.1. Диагнозата и оценката изискват:
а) изследване от мултидисциплинарен екип в отде-
ление за детско-юношеско психично здраве; по кли-
нични индикации изследването се провежда в детско
(юношеско) психиатрично отделение;
б) консенсусно становище от поне двама детски
психиатри.
2.2. Терапията е мултимодална и включва съветва-
не на родителите, насочване към извънболнична про-
дължителна рехабилитационна програма и/или специ-
ализирана училищна програма.
а) по индикации се провеждат поведенческа моди-
фикация и родителски тренинг;
б) психофармакологична терапия се провежда по
клинични индикации и се назначава от детски пси-
хиатър.
3. Разстройство на дефицит на вниманието с хипе-
рактивност—ADHD (включва хиперкинетично разст-
ройство).
3.1. Диагнозата и оценката изискват изследване от
мултидисциплинарен екип в отделение за детско-юно-
шеско психично здраве.
3.2. Терапията е мултимодална и включва задължи-
телно съветване на родителите и насочване към учи-
лищна програма:
а) по индикации се провеждат родителски тренинг,
поведенческа модификация, когнитивна терапия или
трениране в социални умения на детето;
б) психофармакологичната симптоматична терапия
се провежда по клинични индикации и не може да бъде
единствен терапевтичен компонент; тя се назначава от
детски психиатър.
4. Тревожни и емоционални разстройства и други
психични разстройства, характерни за детска възраст.
4.1. Диагнозата се поставя от детски психиатър
или психиатър след консултация с детски психиатър.
Диагнозата може да се постави в доболничната по-
мощ, но при наличие на комплицираност (коморбид-
ност и/или съпътстващи психосоциални проблеми) се
извършва оценка в отделение за детско-юношеско пси-
хично здраве.
4.2. Терапията е мултимодална и включва родител-
ско съветване:
а) по индикации се провеждат когнитивно-пове-
денческа терапия на детето или семейноориентирана
терапия;
б) психофармакологично лечение се извършва по
индикации и се предписва от детски психиатър или се
изисква консултация с детски психиатър.
VIII. Лечение на специални групи пациенти
1. Медицинско обслужване на пациенти с рисково
поведение.
1.1. Понятие за рисково поведение.
Рисково поведение е болестно обусловено поведе-
ние, застрашаващо пациента или околните.
а) пациентът е опасен за себе си, когато:
—е налице риск от самоубийство или самонараня-
ване;
—не е способен без надзор и съдействие да задово-
лява свои жизнени нужди;
—може да си причини значителни имуществени
вреди.
б) опасност за околните е налице, когато пациентът
застрашава или уврежда личността, правата на гражда-
ните, собствеността, установения от Конституцията
правов ред в Република България или други интереси,
защитени от правото.
1.2. Рисковото поведение на лицата с психични
разстройства се оценява в три степени—висока, сред-
на и ниска:
а) високата степен на риск се определя от две групи
прояви на пациента:
—когато пациентът е извършил опасни действия,
преценени като обществено опасно деяние, или
— когато интензивни болестни синдроми (импера-
тивни халюцинации, интензивни налудни синдроми, обър-
каност, страх, витална застрашеност, паратимия, ката-
тонни прояви, епилептични еквиваленти и др.) изцяло
владеят поведението му и го стимулират да извърши опас-
ни действия (хипотетична обществена опасност);
б) средна степен на риск се приема, когато:
—пациентът е извършил обществено опасни дейст-
вия, непреценени като тежки правонарушения, или
— при наличие на болестни синдроми, влияещи върху
поведението му, но несвързани с опасност от непосред-
ствено покушение срещу човек или върху себе си;
в) ниска степен на риск се приема, когато извърше-
ните обществено опасни действия са преценени като леки
или когато влиянието на болестните синдроми върху
поведението на пациента е ограничено и незначително.