Държавен вестник, бр. 78, 2015 г., стр. 7

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
връзката между възникналите задължения 
и действията по тяхното изпълнение. Както 
става ясно от съдържанието на ратифицира-
ните договори, особеното в тях е, че не става 
дума за еднократно получаване на заем, т.е. 
за договор с еднократно изпълнение, а за 
договори, по силата на които възникнали-
те права и задължения ще се изпълняват в 
рамките на определен период от време. На 
основание така сключените договори Репуб­
лика България вече е упражнила правото си 
да емитира облигации за определена сума и 
има възможност да задейства в бъдеще до 
определен срок процедура за нови емисии в 
рамките на уговорения максимален размер. 
Съгласно чл. 84, т. 9 от Конституцията 
сключването на договор за държавен заем 
предпоставя дадено съгласие от Народното 
събрание. От текста на разпоредбата става 
ясно, че то трябва да предхожда сключването 
на договора. 
Даването на подобно съгласие е общо пра-
вомощие на Народното събрание със собствен 
предмет и затова не е условие за ратификация 
на международни договори, в които се съдър-
жат финансови задължения за държавата по 
чл. 85, ал. 1, т. 4 от Конституцията (Опреде-
ление № 4 от 2002 г. по к.д. № 6 от 2002 г.). 
Разбира се подобна съпоставка изхожда от 
предпоставката, че договорите, за които става 
дума в чл. 84, т. 9 от Конституцията, задъл-
жително подлежат и на ратификация (чл. 85, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията). 
Когато обаче се обсъжда правният ефект 
на съгласието по чл. 84, т. 9 от Конститу-
цията, специално заслужава да се изтъкне 
освен спецификата на предмета му, така и 
функцията, която то изпълнява. Подобно на 
други законодателства и у нас даването на 
съгласие от законодателната власт за сключ-
ването на определен договор се урежда като 
част от системата от средства за гарантиране 
на установения баланс между законодателната 
и изпълнителната власт. С тази особеност, че 
в другите законодателства предварителното 
съгласие представлява особен контрапункт 
на ратификацията като правомощие, което 
не принадлежи на законодателната власт. С 
установяването му обаче се преследва и нещо 
друго, което в известен смисъл е продълже-
ние на първото. Спазването на чл. 84, т. 9 от 
Конституцията е елемент от изискването за 
водене на открита политика по отношение на 
поемането от страна на Република България 
на държавни заеми. Тъкмо тези функции на 
съгласието по чл. 84, т. 9 от Конституцията 
са достатъчното основание, което да изключи 
възможността в него да се вижда една фор-
малност, а още по-малко правомощие, чието 
упражняване не е задължително или пък, че 
едва ли не има факултативен характер и така 
да остане извън конституционния контрол.
Колкото до съотношението му с ратифи-
кацията, дава се съгласие за сключването на 
договор за външен държавен заем, докато 
ратификацията има смисъл на обвързване с 
международен договор, който съдържа фи-
нансови задължения за държавата (чл. 85, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията). Става въпрос 
за правомощия, които имат не само разли-
чен предмет, но всяко от тях има собствено 
правно действие както във вътрешното, така 
и в международното право. Следователно 
няма как едното правомощие да се представя 
като общо, а другото – като специално. Още 
повече, доколкото се правят изводи относно 
съотношението между съгласието по чл. 84, 
т. 9 от Конституцията и ратификацията по 
чл. 85, ал. 1, т. 4 от Конституцията, те не могат 
да се извършват, без да се съобразяват и с 
действащия правен режим. Законодателството 
ни специално държи сметка за ролята, която 
има съгласието по чл. 84, т. 9 от Конститу-
цията. Съществува изрично изискване, преди 
Министерският съвет да одобри международен 
договор за държавен заем, към доклада за 
него да се приложи и съгласието по чл. 84, 
т. 9 от Конституцията (чл. 6, ал. 2 ЗМДРБ), 
т.е. той трябва да разполага с него. По такъв 
начин при евентуална ратификация няма как 
да не се отчита съгласието по чл. 84, т. 9 от 
Конституцията. Съгласието за сключването 
на договори за държавен дълг е част от едно 
производство, което приключва с ратифика-
цията, ако се налага нейното извършване.
Заключението, което може да се направи, 
е, че двете правомощия не следва да се раз-
глеждат без каквато и да е връзка едно с друго. 
Възприетият от парламента подход, когато 
дава съгласие за сключване на договори за 
външен държавен заем, го потвърждава. То е 
наложило практиката, когато в свои решения 
и закони Народното събрание дава съгласие 
по чл. 84, т. 9 от Конституцията, изрично да 
го обвързва с условието за последваща рати-
фикация (Решение на Народното събрание от 
21 ноември 2014 г., обн., ДВ, бр. 96 от 2014 г.; 
Закон за държавния бюджет на Република 
България за 2015 г., обн., ДВ, бр. 107 от 2014 г. 
и бр. 17 от 2015 г., и др.). Няма съмнение, 
че Народното събрание като законодателен 
орган е в правото си да обвърже съгласието 
по чл. 84, т. 9 от Конституцията с ратифи-
кацията на сключения договор. Още повече, 
че и сключените от Република България До-
говор за дилърство, Договор за агентство и 
Акт за поемане на задължения поставят като 
изискване ратификацията им (съответните 
1.1, и преамбюл Б), за да могат те да имат 
обвързваща сила за Република България. В 
резултат става безпредметно обсъждането дали 
договори от частен характер се обхващат от 
понятието „международен договор“ по сми-
съла на чл. 85, ал. 1 от Конституцията, дали 
те попадат в обсега на разпоредбата на чл. 85,