Държавен вестник, бр. 49, 2016 г., стр. 9

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Разпоредбите на чл. 40, ал. 1, т. 1 – 7 ЗЗКИ 
уреждат изискванията, на които трябва да от­
говаря всеки кандидат, за да получи разреше­
ние за достъп до класифицирана информация. 
Тези изисквания съвсем не са случайни или 
произволно установени – всички констатации 
на разрешаващия достъпа орган, разгледани в 
своята съвкупност, следва да формират фак­
тическите основания, въз основа на които да 
се направи крайната оценка за надеждност 
на съответното лице.
От задължителното провеждане на изис­
куемите по закон процедури за проучване за 
надеждност са изключени само изрично и ли­
митативно посочени с разпоредбата на чл. 39, 
ал. 1, т. 1 – 7 ЗЗКИ висши длъжностни лица в 
сферата на законодателната, изпълнителната 
и съдебната власт. Принципното разрешение, 
което законът установява общо за всички тях, 
е, че докато заемат съответната длъжност, те 
получават право на достъп до класифицира­
на информация. Докато за председателя на 
Народното събрание, президента и министър-
председателя тя е неограничена, т. е. до всички 
нива, по отношение на министрите, главния 
секретар на Министерския съвет, народните 
представители, съдиите от Конституционния 
съд, съдиите, прокурорите, следователите и 
членовете на Висшия съдебен съвет достъпът 
до класифицирана информация е ограничен 
от прилагането на принципа „необходимост 
да се знае“. Идентично с предвиденото за 
магистратите е и разрешението по отношение 
на адвокатите във връзка с осъществяването 
от тях на конституционното право на защита 
на гражданите (чл. 39а ЗЗКИ).
Опазването на националната и междуна­
родната сигурност несъмнено представлява 
онази легитимна цел, годна да обоснове 
конституционосъобразност на предвиденото 
в закона ограничаване на правото на достъп 
до класифицирана информация. Обсъжданото 
ограничение не се отнася за всички граждани, 
защото те поначало нямат право на достъп 
до такава информация. То би засегнало само 
лицата, чиито служебни задължения или 
конкретно възложени задачи го изискват, 
и следователно те са възможният обект на 
проверка за надеждност по предвидените в 
закона правила.
В искането на президента се оспорва един­
ствено изискването, установено в чл. 40, ал. 1, 
т. 5 ЗЗКИ, а именно срещу лицето, кандидат­
стващо за достъп, да няма образувано досъ­
дебно или съдебно производство за умишлено 
престъпление от общ характер. Несъмнено в 
случая е налице ограничение, чиято пропорци­
оналност подлежи на преценка в настоящото 
конституционно производство. Както вече се 
изтъкна, органът по проучването съобразява и 
оценява конкретно установен със закона обем 
от положителни и отрицателни предпоставки, 
въз основа на които взема решението си за 
издаване на разрешение за достъп, за отказ 
за издаване или за отнемане на вече издадено 
такова разрешение. Доколкото всички изиску­
еми предпоставки са предвидени кумулативно, 
очевидно е, че дори и само формалното на­
личие на образувано досъдебно производство 
срещу кандидата е напълно достатъчно, за да 
бъде постановен отказ, дори да са изпълнени 
всички други условия. Решаващият орган не 
разполага и с дискрецията да преценява дали 
и доколко наличието на висящо конкретно 
наказателно производство срещу лицето би се 
отразило на неговата надеждност за достъп 
до класифицирана информация.
Възприетата в закона формулировка на 
изискванията за издаване на разрешение за 
достъп поставя знак за равенство между нали­
чието на осъждане за умишлено престъпление 
от общ характер, независимо от реабилитаци­
ята (чл. 40, ал. 1, т. 4 ЗЗКИ), и образуваното 
наказателно производство – досъдебно или 
съдебно, за такова престъпление (чл. 40, ал. 1, 
т. 5 ЗЗКИ) – те са напълно равностойни. И ако 
за едно лице с предходна съдимост е напълно 
законосъобразно да търпи неблагоприятните 
последици, свързани с осъждането, това поло­
жение не би могло да се пренесе механично 
и към онези кандидати, срещу които само е 
било образувано наказателно производство, 
без да са осъдени. По отношение на послед­
ните не е налице доказано по изискуемия 
несъмнен начин извършването на конкретно 
престъпно деяние (чл. 303, ал. 2 НПК), за да 
търпят последиците, които законите свързват 
с осъждането.
Съгласно чл. 207, ал. 1 НПК досъдебно 
производство се образува, когато са налице 
законен повод и достатъчно данни, въз основа 
на които да може да се направи основателно 
предположение за извършено престъпление 
(чл. 211, ал. 1 НПК). Нещо повече, за само­
то образуване на наказателно производство 
процесуалният закон не изисква данни за 
авторството на деянието и неговата правна 
квалификация (чл. 211, ал. 2 НПК). Казано с 
други думи, усилията на компетентните орга­
ни на разследването в този най-първоначален 
стадий на наказателния процес се концентри­
рат в посока деянието, а не към личността на 
дееца. Именно поради това законът допуска 
образуването на наказателното производство 
да става както с формален акт – постановление 
на прокурора, с възможност да бъде образу­
вано срещу конкретно поименно визирано в 
акта лице или срещу неизвестен извършител 
(чл. 212, ал. 1 НПК), така и неформално – със 
съставянето на протокола за първото действие 
по разследването (чл. 212, ал. 2 НПК). При 
положение, че основанията за образуване 
на наказателно производство според проце­
суалния закон са едни и същи във всички 
възможни хипотези, не би могла успешно 
да бъде защитавана тезата, че единствено 
наличието на формален акт на прокурора с