Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 11

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
ление не произтичат неравнопоставеност на
религиозните общности и пречки за осъществя-
ване на дейността им в самата общност.
Конституционният съд намира за неоснова-
телно искането в тази част.
Допълнителната разпоредба съдържа обяс-
нение на следните употребени в Закона за веро-
изповеданията думи: вероизповедание, религи-
озна общност и религиозна институция. Обяс-
нението, както изрично е уточнено в разпоред-
бата, се отнася само до този закон. Така напра-
веното уточнение стеснява прилагането на да-
деното определение. Последното дефинира три-
те изброени понятия единствено за закона, част
от който е допълнителната разпоредба.
При ограничението в приложното поле на
допълнителната разпоредба е без значение дали
съдържащото се в т. 3 обяснение се отклонява
от конституционното понятие “религиозна ин-
ституция” и наличието или отсъствието на та-
кова отклонение не е необходимо да се преце-
нява. Тъй като същото обяснение се отнася само
до Закона за вероизповеданията, то не създава
някакви неясноти или противоречивост в зако-
новата уредба, от които да произтича наруше-
ние на принципа на правовата държава и които
да обосновават неконституционност.
Съгласно § 1, т. 3 от допълнителната разпо-
редба религиозна институция е регистрираната
по Закона за вероизповеданията религиозна
общност, която има качеството на юридическо
лице, свои органи и устав. От самото обяснение
на тези думи не може да се направи извод, че
изясняването на смисъла им, като изключва
нерегистрираните религиозни общности, нару-
шава чл. 6, 13 и чл. 37, ал. 2 от Конституцията
или чл. 9 от Конвенцията.
 Уредбата на условията за регистрация на
религиозните общности като юридически лица
е в чл. 14—20 ЗВ. Тази уредба осигурява на всич-
ки религиозни общности достъп до процедура-
та за регистрация. Тя не въвежда каквито и да
е ограничения спрямо тях, когато в чл. 14 ги
определя като субекти, които могат да придо-
биват статут на юридическо лице, и осигурява
възможност на сдружените в религиозна общ-
ност лица сами да изберат дали да пристъпят
към създаване на религиозна институция. Сле-
дователно има еднакви правни условия за съз-
даване на религиозни институции, както и въз-
можност за избор, дали да се пристъпи към съз-
даването им. При тази законова уредба, гаран-
тираща правото на сдружаване на гражданите,
даденото в допълнителната разпоредба обясне-
ние на смисъла на думите “религиозна инсти-
туция” не обосновава неравнопоставеност на
вероизповеданията, накърняване на свободата
им или разширяване, превишаващо конститу-
ционно допустимите случаи на намеса на дър-
жавата в тяхната дейност.
По § 3 от преходните и заключителните раз-
поредби
Съдържанието на посочената разпоредба е:
“Лицата, които към влизане в сила на този за-
кон са се отделили от регистрирана религиозна
зана с ал. 2 от чл. 10 ЗВ, която, като предвижда
статут на юридическо лице ex lege на Българ-
ската православна църква, изключва прилага-
нето на регистрационния режим спрямо нея.
Посочените разпоредби са в несъответствие
и с чл. 9 от Конвенцията. Както се изтъкна, тези
разпоредби уреждат структурата, ръководните
органи, представителството, доктрината на едно
вероизповедание и засягат въпроси, които са от
вътрешния ред на това вероизповедание. На
второ място същите разпоредби привилегиро-
ват едно вероизповедание—Българската пра-
вославна църква, като му предоставят статут
на юридическо лице и така изключват прилага-
нето спрямо него на реда за регистрация по
чл. 14—20 ЗВ и на някои от санкциите, предви-
дени за вероизповеданията—чл. 8 ЗВ. На трето
място—чл. 10, ал. 1, изр. 3 ЗВ, като определя
Българската православна църква за изразител
и представител на източното православие, не
допуска създаването на друга източноправо-
славна институция. Поради изложеното тези
разпоредби не позволяват упражняването сво-
бодно и неограничено на правото на религия по
чл. 9 от Конвенцията и по чл. 18 МПГПП.
По § 1, т. 3 от допълнителната разпоредба
С искането е оспорена конституционността
на посочената разпоредба и съответствието є с
Конвенцията. Твърди се, че даденото в нея оп-
ределение на “религиозна институция” проти-
воречи на чл. 6, 13 и чл. 37, ал. 2 от Конституци-
ята, както и на чл. 9 от Конвенцията, защото
то, от една страна, не е съобразено с Решение на
Конституционния съд № 5 от 11 юни 1992 г. по
к.д. № 11 от 1992 г. и, от друга страна, изключва
от обхвата на обясненото понятие нерегистрира-
ните и новосъздадените религиозни общности.
Искането се подкрепя от Института за прин-
ципите на правото, а също и от Главно мюф-
тийство, Българска църква на Назарянина,
Съюз на църквите на адвентистите от Седмия
ден, Църква на адвентистите от Седмия ден—
реформаторско движение, Национален алианс
Обединени Божии църкви, Съюз на евангел-
ските петдесятни църкви, Общество за Кришна
съзнание и Изкупена Христова църква. От тях
се поддържа, че понятието “религиозна инсти-
туция” е определено по начин, който огранича-
ва правото на свободен избор на вероизповеда-
ние, прави възможно конституционната забра-
на за държавна намеса в дейността на вероиз-
поведанията да се приложи само спрямо регис-
трираните религиозни общности и легитимира
единствено тези общности като страна във вза-
имоотношенията с държавата.
Според останалите заинтересувани страни
искането е неоснователно. Те изтъкват отсъст-
вието на противоречие с посоченото решение на
съда, като в становището на Комитета по права-
та на човека се допълва и това, че за законода-
теля не съществува задължение “в избора на
понятийния си апарат... да се съобразява с поня-
тийния апарат на Конституционния съд”. Освен
изложеното отбелязват, че от съдържащото се в
§ 1, т. 3 от допълнителната разпоредба опреде-