Държавен вестник, бр. 48, 2007 г., стр. 32

С Т Р .  32
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  48
Друга особеност на случаите по чл. 239, ал. 1,
т. 1—5 ЗМВР (отм.) е, че нарушенията не са
задължително свързани с изпълнение на слу-
жебните задължения на служителите в МВР.
Те обхващат както типични дисциплинарни на-
рушения на служебната дисциплина като не-
явяване на работа без уважителни причини в
два последователни дни (чл. 239, ал. 1, т. 3), не-
лоялност към институциите на политическата
система в Република България (чл. 239, ал. 1,
т. 2), демонстративно неподчинение или под-
буждане към такова, заплаха или насилствени
действия спрямо началник или подчинен
(чл. 239, ал. 1, т. 4), така и случаи на осъждане
за умишлено престъпление от общ характер
(чл. 239, ал. 1, т. 1) и “поведение, несъвмести-
мо с морала и действия, уронващи престижа на
службата” (чл. 239, ал. 1, т. 5). Законодателят
затова и използва общия термин “случаи” с
цел да обхване като основание за дисципли-
нарна отговорност разнородни тежки проти-
воправни прояви на служителя, а с хипотезата
по чл. 239, ал. 1, т. 5 ЗМВР (отм.) и поведение,
несъвместимо с морала.
За да се установи кои случаи са толкова
тежки нарушения на служебната дисциплина,
че следва да се накажат задължително с дис-
циплинарно наказание “уволнение” по чл. 239,
ал. 1, т. 5 ЗМВР (отм.), следва да се разгледа
системата на наказания по ЗМВР и ППЗМВР
и как законодателят степенува по тежест по-
добни нарушения и вида на предвидените за
тях наказания:
а) съгласно чл. 200, ал. 1, т. 4 ППЗМВР (отм.)
за “неморално поведение” е предвидено нака-
зание “писмено предупреждение”;
б) за “злепоставяне на служители от МВР,
грубо нарушаване на служебната етика или
поведение, уронващо престижа на държавните
служители в МВР”, чл. 201, ал. 1, т. 5 ППЗМВР
(отм.) предвижда наказание “порицание”;
в) ако в резултат на нарушенията по чл. 201,
ал. 1 ППЗМВР (отм.) са настъпили “значи-
телни вредни последици”, предвиденото на-
казание е “понижаване в звание или в ранг за
срок 6 месеца”;
г) най-тежкото наказание “уволнение” се
предвижда по чл. 239, ал. 1, т. 5 ЗМВР (отм.) за
“поведение, несъвместимо с морала и действия,
уронващи престижа на службата”.
Законодателят е използвал съюза “и”, което
означава кумулативност на двете условия в
правната норма. В разпоредбата по чл. 201, ал. 1,
т. 5 ППЗМВР (отм.) е използван съюзът “или”,
предвид алтернативността на двете предвиде-
ни хипотези. Поведение, несъвместимо с мора-
ла, може да представлява действие или бездейс-
твие. А действие, уронващо престижа, безспор-
но изисква външно изразен волеви акт на нару-
шителя. Въпреки неудачната в случая законо-
дателна техника при направеното логическо,
граматическо и систематическо тълкуване се
налага извод, че дисциплинарно наказание по
чл. 239, ал. 1, т. 5 ЗМВР (отм.) се предвижда за
такова поведение, което е несъвместимо с на-
ложените в обществото морални норми и прин-
ципи и същото е уронващо престижа на служба-
та. Наличието на двете кумулативно свързани
условия определят тежестта на нарушението, а
оттам и задължителността на наказанието “дис-
циплинарно уволнение”. Не може да се възпри-
еме другото становище, застъпено в някои съ-
дебни актове, че са налице две алтернативни
хипотези за дисциплинарна отговорност, защо-
то то не прави ясно разграничение между от-
делните дисциплинарни нарушения и предви-
дените за тях различни по тежест дисциплинар-
ни наказания.
III
Приложение на чл. 329, ал. 1, т. 5 ЗМВР
(отм.) и елементи на фактическия състав.
1. Обществените отношения едновременно
се регулират от различни социални норми:
правни, морални, религиозни. Видът на соци-
алната норма се определя от вида на регулира-
ните обществени отношения, а това определя
различния начин, по който се осигурява из-
пълнението на съответната норма, нейната за-
дължителност. Моралът представлява систе-
ма от принципи, понятия и неписани правила
за нравствено поведение в обществото към
определен исторически момент, постепенно
формирани като общопризнати изисквания за
поведение във всички области на обществения
живот. Възникват, когато има ясни критерии
и разбирания за това кое е дължимото поведе-
ние на човека към обществото, прави се раз-
граничение какви са моралните права и задъл-
жения, а при съпоставяне между фактическо-
то и дължимото поведение се дава морална
оценка. Отличителна черта на моралните нор-
ми от законовите е, че те са неписани правила
за поведение и не възникват на основата на
властнически актове. Включването им в Ети-
чен кодекс не променя тази им особеност.
Поради това по принцип не се санкционират
от държавата. Начинът, по който се гарантира
спазването им, е неодобрението на съответно-
то нарушение от останалите членове на общес-
твото. Автор на морална оценка може да бъде
всеки, като се използват морални категории
каквито са добро-зло, справедливо-несправед-
ливо, правилно-неправилно, честно-нечестно,
порядъчно-непорядъчно и т. н. Обратно—дър-
жавната санкция се налага само от натоварени
с такива правомощия държавни органи.
Поради тази специфика на моралните нор-
ми в едната група съдебни решения е застъпе-
но разбирането, че когато морално укорими
деяния са забранени със закон, те престават да
се разглеждат като нарушения на морала и не
могат да се санкционират с уволнение по
чл. 239, ал. 1, т. 5 ЗМВР (отм.). В другата група
съдебни актове са развити мотиви, че щом едно