Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 32

С Т Р .  3 2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й 29
неравнопоставеност между титулярите) лиша-
ва от практически смисъл разпоредбата на
чл. 17, ал. 2 от Конституцията.
Видно е, че езиковото и логическото тъл-
куване на чл. 17, ал. 2 от Конституцията из-
ключва възможността за създаване на трети,
междинен вид собственост—частна собстве-
ност, която се ползва от режима на публична-
та. Допускането на такава възможност, дори
“за особено важни, с голям обществен инте-
рес, съобразно държавната политика, частни
държавни вземания” (според становището на
министъра на финансите), е в противоречие с
изричната разпоредба на чл. 17, ал. 2 от Кон-
ституцията. От тази конституционна норма
произтича един важен принцип в законовата
уредба на обсъжданата тук материя—принци-
път на предварителна определеност на пуб-
личните вземания. Този принцип съответст-
ва на конституционно оправданите очаквания
на стопанските субекти; той удовлетворява
изискванията им за определеност на отноше-
нията, в които встъпват с държавата, и за си-
гурност на гражданския обмен.
Ето защо съдът приема, че конституционни-
ят принцип на равнопоставеност на титулярите
на правото на частна собственост изключва
създаването на специален, различен от общия
ред за събиране на частните държавни взема-
ния. Създаването на такъв ред нарушава чл. 17,
ал. 1 и 2 и чл. 19, ал. 2 от Конституцията и след-
ва да бъде обявено за противоконституционно.
По чл. 45, ал. 5 ДПК
С разпоредбата на чл. 45, ал. 5 ДПК се из-
ключва възможността за възстановяване на “про-
пуснат законоустановен или определен по чл. 39
срок” за подаване на жалби за определени кате-
гории данъчни актове. Според подателите на
искането с тази разпоредба се “накърнява конс-
титуционното право на защита, а също така ос-
новните принципи на правовата държава”.
Искането се подкрепя от становищата на
Народното събрание, министъра на финансите,
министъра на правосъдието, главния прокурор,
БТПП и БСК.
Съдът приема, че искането в тази част е
основателно. Определянето на срокове, в кои-
то правните субекти могат да упражнят свое
право, включително правото на обжалване, е
насочено към създаване на определеност и за-
вършеност на правните отношения. Всеки срок
се основава на мълчаливото предположение, че
в предоставения му период от време носителят
на съответното право разполага с действител-
ната възможност да упражни правото си. Нали-
чието на действителна възможност за упраж-
няване на правото на защита е условие за ефек-
тивността на това право и може да бъде опреде-
лено като конститутивен (и конституционен)
елемент на последното—чл. 56 и чл. 120, ал. 2 от
Конституцията. Когато лицето е възпрепятст-
вано от “особени непредвидени обстоятелства”
(по терминологията на чл. 45, ал. 1 ДПК) да уп-
ражни своето право на обжалване, в действие
влизат конституционните принципи на справед-
ливостта и правовата държава, от които се из-
вежда правилото “срещу неспособния (юриди-
чески) да действа срокът не тече (contra non
valentem agere non currit praescriptio)”. Правно-
техническо въплъщение на това правило са
институтите на спиране, продължаване и въз-
становяване на сроковете.
С оглед на казаното, изключването на въз-
можността за възстановяване на сроковете за
подаване на жалби по чл. 45, ал. 5 ДПК е конс-
титуционно недопустимо. Съдът приема, че
такова изключване може да бъде обосновано
само със защитата на основни конституционни
ценности. Няма конституционни ценности, ко-
ито да обосновават разпоредбата на чл. 45, ал. 5
ДПК и последната следва да бъде обявена за
противоконституционна.
По чл. 71 ДПК
С оспорената част от чл. 71 ДПК се разпо-
режда, че не подлежат на обжалване актовете
на данъчните органи за “отлагане, спиране и
възобновяване” на данъчна ревизия. Подате-
лите на искането поддържат, че с тази уредба
“са нарушени принципите на правовата държа-
ва и правото на защита”. Не е оспорена консти-
туционността на разпоредбата в останалата є
част—за актовете и отказите за възлагане, как-
то и само на отказите за отлагане, спиране и
възобновяване на данъчна ревизия.
Искането се подкрепя единствено от БСК.
Искането е неоснователно. Конституцията
в чл. 120, ал. 2 допуска от кръга на съдебно об-
жалваните административни актове да се из-
ключат изрично посочените със закон.
Конституционният съд многократно е имал
повод да отбележи, че възможността, предос-
тавена на Народното събрание с чл. 120, ал. 2
от Конституцията, е изключение и следва да се
тълкува и прилага ограничително—когато са
налице достатъчно сериозни и основателни при-
чини, когато изрично конституционни ценнос-
ти трябва да бъдат приоритетно защитени.
В случая такава сериозна и основателна при-
чина е грижата на държавата да осигури изпъл-
нение на задължението по чл. 60, ал. 1 от Кон-
ституцията за заплащане от данъкоплатците на
данъци и такси, съобразно техните доходи и
имущество. Това е от изключителна важност за
държавния бюджет, а чрез него за цялата дър-
жавна администрация, за много социални, здрав-
ни, образователни и други нужди.
Вносителите на искането признават нали-
чието на такъв интерес, като не оспорват при-
лагането на изключението по чл. 120, ал. 2 от
Конституцията по отношение на администра-
тивния акт, с който се възлага данъчна реви-
зия. В искането не е оспорено, че данъчна реви-
зия се възлага едностранно от данъчния орган,
който суверенно решава дали, за какво и кога