Държавен вестник, бр. 80, 2011 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
В своята практика Конституционният 
съд многократно се е позовавал на чл. 8 
на Конституцията и винаги е изхождал от 
разбирането, че принципът, заложен в него, 
означава разпределение на функциите на 
държавните органи и ненамеса на конститу­
ционосъобразното им осъществяване от всяка 
от тях. Чрез тази основополагаща разпоредба 
се осигурява независимост и балансираност 
на властите и се гарантира конституционно 
установеното изискване за правовия характер 
на държавата. Това се отнася и до съдебната 
власт, на която единствено е поверено да 
осъществява правораздаване и поради това е 
недопустимо вмешателство на другите власти 
в тази дейност. Това не изключва Народно­
то събрание да осъществява функциите и 
правомощията, поверени му с чл. 62, ал. 1 
на Конституцията. Този принцип означава и 
пълна дискреция на НС при осъществяване 
на присъщите му и конституционно закрепени 
функции. Това се отнася и до границите на 
дискреционна власт, установени в чл. 80 във 
връзка с чл. 79, ал. 2 на Конституцията. Що 
се отнася до „гражданите“, колкото и широко 
да се разбира приложното поле на принципа 
по смисъла на чл. 8 на Конституцията, то не 
ги обхваща като субект на държавната власт, 
освен в разбирането за народовластие, т.е. 
правовия характер на държавата.
Атакуваната в искането разпоредба на 
чл. 100 ПОДНС установява задължение за 
държавните органи, длъжностните лица от 
държавната и общинската администрация и 
гражданите да представят сведения и доку­
менти независимо от вида информация – дър­
жавна, служебна и следствена тайна. Това 
ясно положение е в съгласие с чл. 62, 79 и 80 
на Конституцията. Ограничаването, отнася­
що се до сведенията и документите, които 
са следствена тайна, означава, противно на 
конституционни разпоредби, ограничаване 
на правомощията на Народното събрание 
и подчиняване на законодателната власт на 
друга власт – нещо недопустимо съгласно 
чл. 8 на Конституцията. Следва да се има 
предвид, че чл. 100 ПОДНС изброява трите 
вида тайни наравно по значение за осъщест­
вяване дейността на Народното събрание и 
няма причина следствената тайна да е в по-
различно положение и да се противопоставя 
на държавната и служебната тайна. При това, 
без да е изяснено съдържанието на понятието 
„следствена тайна“ (положение, отбелязано в 
мотивите на решението), с оглед позицията, 
която заема мнозинството на Конституци­
онния съд. Независимостта на съдебната 
власт – акцентът, върху който съобразно 
направеното искане за противоконституци­
онност е изградено решението на Консти­
туционния съд, се гарантира от множество 
конституционни разпоредби и установени 
въз основа на тях правила в материалните и 
процесуалните закони (цялото наказателно 
законодателство), а задължението по чл. 100 
ПОДНС се отнася до „необходимите“ сведения 
и документи, преценката за което се прави от 
осъществяващото своите функции Народно 
събрание. Становището на Конституционния 
съд означава ограничаване на задължението 
да се предоставят исканите от Народното 
събрание документи и сведения именно във 
фазата, когато държавата и в крайна сметка 
гражданското общество са най-заинтересувани 
от осъществяването в пълнота и ефективно 
на всички държавни дейности. 
Не приемам, че чл. 100 ПОДНС проти­
воречи и на чл. 117, ал. 2 от Конституцията. 
Конституционната разпоредба има за адресат 
самата съдебна власт и основното є задълже­
ние. Подчиняването единствено на закона – в 
това се състои независимостта на съдебната 
власт от другите власти. Адресати на задъл­
жението са съдът, съдебните заседатели, про­
курорите и следователите (аргумент изр. 2 на 
чл. 117, ал. 2 от Конституцията). Що се отнася 
до следователите, трябва да се имат предвид 
всички, на които е поверено осъществяването 
на следствени действия. Упражняването на 
права и изпълнението на изрично посочени 
задължения не може да засегне независимост­
та на съдебната власт, нито изискването на 
категоричния императив за подчинение само 
и единствено на закона. Противното означава, 
че предварително общо и без основание се 
предпоставя упрек и зависимост на съдебна­
та власт, нещо, което не отговаря на чл. 117, 
ал. 2 от Конституцията. Ако се изхожда от 
предпоставката, че и други съображения мо­
гат да са в основанията за осъществяване на 
функциите на съдебната власт, нещо, което е 
противно на чл. 117, ал. 2 на Конституцията, 
то се открива възможност за дискредитиране 
на съдебната власт. От гледна точка на право­
вия характер на българската държава (чл. 4, 
ал. 1 на Конституцията) е недопустимо и под 
претекст за независимост на съдебната власт 
да се внушава, че изпълнението на конститу­
ционно закрепени функции на върховния орган 
Народното събрание засяга независимостта 
на съдебната власт. Всъщност осъществява се 
взаимодействие на властите и се гарантира на 
трите власти ефективност при осъществяване 
на дейността им. Не може независимостта на 
съдебната власт да се абсолютизира до степен 
на отричане и ограничаване осъществяването 
на правомощията на Народното събрание.
В глава девета „Парламентарно проуч­
ване, анкети и изслушване“ е предвидена 
дейност, която е от изключително значение 
за държавата, за законодателния процес и 
за обществото. Ако се изключи суверенната 
преценка на Народното събрание да извършва 
анкетна дейност, отнасяща се до разследването,