Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  23
данни, свързани с основни права на гражда­
ните – неприкосновеност на личния живот и 
на свободата и тайната на кореспонденцията. 
На следващо място е необходимо да се кон­
статира, че изобщо липсва уредена със закона 
правна възможност, а оттам и основания и 
процедура засегнатите от мерките лица, чиито 
данни са били предоставени на съответните 
държавни органи, но не са послужили за 
образуване на наказателно производство или 
образуваното е било прекратено, да бъдат 
уведомени за това кога и на какво основание 
са били обект на тяхното приложение, както 
и за какво са били използани.
В заключение Конституционният съд 
счита, че макар и въведена като средство за 
постигането на една легитимна цел от общ 
интерес както за Европейския съюз, така и за 
всяка национална държава, за да бъде оценена 
като необходима, подходяща и съразмерна в 
условията на едно демократично общество, 
обсъжданата мярка по събиране и запазване 
на данните от целия телекомуникационен 
трафик (общо и без повод), безспорно пред­
ставляваща сериозна намеса в личния живот 
на гражданите, следва да бъде уредена по 
начин, съобразен с най-високите възможни 
стандарти на сигурност, каквито действащата 
правна регламентация като цяло не осигуря­
ва. Законът следва да съдържа точни, ясни 
и предвидими правила, създаващи сигурни 
гаранции за защита и сигурност (вж. в т. см. 
Решение на ЕСПЧ по делото Ротару срещу 
Румъния/Rotaru v. Romania, 2000 г., „Сънди 
таймс“ срещу Обединеното кралство/„Sunday 
Times“ v. United Kingdom, 1979 г.), които 
принципно да изключват формирането на 
чувство на заплаха от наблюдение, докол­
кото обективно всички граждани се оказват 
потребители на една или повече от формите 
на съществуващите съвременни комуникации, 
и то в огромната си част, без с поведението 
и действията си да са дали повод да бъдат 
свързвани с прояви на тежката, в частност 
организираната, престъпност или тероризма. 
Това би могло да се постигне единствено с 
предвиждане на достатъчни по обем и правно 
съдържание, надеждни, адекватни и ефектив­
ни гаранции: 1) че органите, оторизирани да 
заявяват искания за достъп до данните, ще 
могат да упражняват това си правомощие 
само в конкретно и изчерпателно уредени в 
закона случаи; 2) прецизно уредени основания, 
органи и процедура за получаване на съдебна 
санкция за достъп до данните, тяхното използ­
ване и унищожаване; 3) законови гаранции за 
сигурността на самите предоставени данни, 
обхвата на тяхната употреба, прозрачността 
и правната защита, включително осигуряване 
на специализиран контрол срещу нерегламен­
тирания достъп до данните и възможността 
за предоставянето им на трети лица, извън 
оторизираните субекти; 4) използването им за 
цели, различни от конституционно оправда­
ните, и то във всички възможни етапи – ге­
нериране, запазване, съхранение, предаване, 
използване, унищожаване от лицата, които 
ги съхраняват; 5) оптимизиране на срока на 
запазване на данните съобразно установените 
европейски стандарти, националната и евро­
пейската практика; 6) осигуряване на баланс 
между целта, сериозността на ограничението 
и предвидените правни средства за защита 
от неоторизиран достъп до запазените данни 
от телекомуникация, вкл. и наказателно­
правни, ако такива бъдат създадени. Само 
при пълното и точно изпълнение на всички 
обсъдени критерии би могло да се счете, че 
законодателната уредба на мярка от вида на 
въведената би издържала проверката за съот­
ветствие с Конституцията. Такъв извод обаче 
не би могъл да бъде направен по отношение 
на оспорената от омбудсмана уредба. 
Конституционният съд прие, че не отделните 
разпоредби, а цялата оспорена уредба следва 
да бъде обявена за противоконституционна. 
Нормите, предмет на конституционен контрол, 
са систематично, логически и функционално 
свързани и съвкупно изграждат структурата 
на разглежданата правна регламентация на 
запазването, съхранението, достъпа и контро­
ла относно данните от телекомуникационния 
трафик. Касае се за съвкупност от правила, 
които са вътрешно обвързани, поради което 
следва да се прилагат в своето единство. В 
цялост те формират единна система от правни 
норми, въведена с чл. 250а и сл. ЗЕС, която 
не удовлетворява установените европейски 
стандарти за гарантиране на конституционно 
закрепените основни права на гражданите, 
а оттук и принципа за правовата държава, 
прогласен с преамбюла и чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. По тези съображения Съдът 
прие, че тяхната конституционност следва да 
бъде преценявана в цялост, а не поотделно. 
Обратният подход – на търсене и обявяване на 
частична противоконституционност на отделни 
норми предвид описаната конкретна структура 
на оспорената уредба, би довел до възникване 
на ситуация на нестабилност и несигурност в 
правното регулиране на обсъжданата материя, 
и то в резултат на намесата на Конституцион­
ния съд, а това е несъвместимо с изискванията 
на принципа на правовата държава.
Съдът намира за необходимо изрично да 
изтъкне, че макар борбата срещу тежките 
престъпления, включително срещу организи­
раната престъпност и тероризма, защитата на 
държавата, гарантирането на националната 
сигурност и конституционната система да 
представляват цели с фундаментално значение, 
те не могат да оправдаят неограничената на­
меса в човешките права, поради което всяко 
законодателно решение в тази така деликатна