Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
съответната форма на осъществяване на власт­
та, по „въпроси с национално значение“ – чрез 
национален референдум. Затова напълно спо­
делям и изразеното в цитираното решение на 
КС от 2024 г. разбиране за „равностойност“ 
(„равностоен конституционен ранг“) на две­
те форми на осъществяване на държавната 
власт – пряко и представително – както и че 
те „взаимно се допълват и укрепват стабил­
ността на модерната демократична държава“, 
тъй като се „основават на върховенството на 
правото“.
Поради изложеното смятам обаче за на­
пълно несъвместимо с духа на Конституцията 
всяко разбиране за референдума като „вид 
допитване до народа“, извадено от същностния 
му смисъл на „решаване от народа“ и натова­
рено (вкл. езиково) с разбиране за ограничена 
социологическа, евентуално политико-консул­
тативна, функция. Референдумът е именно 
инструмент на пряко народовластие. Вярно 
е, че чл. 42, ал. 1 от КРБ използва израза 
„допитвания до народа“, но именно в същия 
смисъл като израза в ал. 2 „референдуми“ – а 
двете заедно в смисъла на чл. 1 „осъществява 
пряко държавна власт“. Възможната роля на 
допитване (консултиране) на някои референду­
ми, които не са получили достатъчно широка 
представителност (достатъчно голям брой 
участвали в него граждани), не само не лишава 
произнасянето на мнозинството от гласувалите 
на такъв референдум граждани от незаобико­
лима политическа значимост, но и по никакъв 
начин не предполага всеки референдум да се 
възприема като „консултация“. Самият закон, 
който урежда произвеждането на референду­
ми (ЗПУГ), е озаглавен „за пряко участие на 
гражданите“ – не за „допитване“ или друго 
в този смисъл. Неговата ал. 1 ясно определя, 
че законът „урежда условията, организацията 
и реда за пряко участие на гражданите на 
Република България при осъществяване на 
държавната и местната власт“ – не просто 
„участие“, а участие в „осъществяването“ на 
държавната власт.
Затова смятам, че е наложително разби­
рането за всеки референдум като начин „за 
пряко решаване от гражданите“. При доста­
тъчна представителност с всеки референдум 
суверенът приема управленско решение. 
Именно това разбиране според мен е отразено 
и в разпоредбата на ал. 6 на чл. 9 от ЗПУГ: 
„Решението, прието с национален референ­
дум, не подлежи на последващо одобрение от 
Народното събрание“.
3. Дори да може да се спори относно 
ролята на разпоредбата на чл. 23 от ЗПУГ7 
като гарант за широко представителство на 
7 Чл. 23. (1) Предложението, предмет на референ­
дума, е прието, ако в гласуването са участвали 
не по-малко от участвалите в последните избори 
за Народно събрание и ако с „да“ са гласували 
повече от половината от участвалите в референ­
дума избиратели.
суверена при взимането на управленски ре­
шения чрез национален референдум – с оглед 
неотклонно спадащата избирателна активност 
в парламентарни избори – очевидно ми се 
струва, че по този начин легитимността на 
такъв референдум е най-малкото приравнена 
на легитимността на избраното при същата 
избирателна активност (брой участвали изби­
ратели) Народно събрание. Когато суверенът 
с мнозинство се произнесе на национален 
референдум при „участие“ на поне такъв 
брой избиратели, какъвто са участвалите 
в последните към момента парламентарни 
избори, той взима решение.
С произнасянето на суверена по този начин 
(и още от деня на обнародването на „реше­
нието, прието чрез национален референдум“ 
в ДВ – чл. 25, ал. 1 и 2 от ЗПУГ) е налице 
прието решение. Затова и неговата правна 
сила е обвързваща и за самото НС. Народ­
ното събрание приема акт само „когато това 
е необходимо за изпълнение на решението“ 
(чл. 9, ал. 6, изр. второ от ЗПУГ). Очевидно 
е и разбирането, че е напълно възможно 
за изпълнението на прието с национален 
референдум решение изобщо да не е необхо­
дим никакъв последващ акт на парламента. 
Евентуалната необходимост от приемане на 
акт от НС (и/или от друг държавен орган) 
не е от естество да ограничи, още по-малко 
да препятства правната задължителност на 
прието на референдум решение и в този сми­
съл – на непосредственото осъществяване на 
държавната власт от суверена.
4. Политическото значение на резултата 
от произведен национален референдум също 
е отразено ясно в закона. Дори когато в та­
къв референдум „са участвали по-малко от 
участвалите в последните избори за Народно 
събрание“, ако техният брой представлява 
„повече от 20 на сто от гражданите с избира­
телни права“, можем да приемем, че е налице 
относително представителен референдум. И 
произнасянето на мнозинството от участва­
лите (гласувалите) в него задължава Народ­
ното събрание да разгледа подкрепеното от 
мнозинството от участвалите „предложение“ 
(и то без забавяне – арг. от чл. 23, ал. 3 във 
връзка с чл. 52 от ЗПУГ). В този смисъл 
произнасянето на част от суверена в такъв 
референдум не е годно да произведе управлен­
ско решение с правни последици и може да 
се разглежда като консултиране, допитване 
в тесен смисъл, а самият референдум – като 
„консултативен“: очертаващ желаното (не 
от мнозинствена, но и не от пренебрежимо 
малка част от народа – 20 % от всички из­
биратели, които в някои случаи може да се 
окажат повече от всички, които са гласува­
ли на последните парламентарни избори…) 
съдържание на бъдещ правнозадължителен 
акт на парламента. Но точно толкова вярно 
е и обратното: когато в един референдум са